Справа № 161/3404/16-ц Провадження № 22-ц/773/85/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Овсієнка О. О.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2-М.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «УА БРУК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «УА БРУК» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_5 «УА Брук» звернулось в суд із зазначеним позовом. Покликалось на ті обставини, що 01 лютого 2011 року між товариством та ОСОБА_6-М. було укладено договір безпроцентної цільової позики № 02 на загальну суму 20000 грн. строком на 3 роки з моменту передачі позичальнику грошових коштів. За цим договором відповідач ОСОБА_6-М. отримала грошові кошти в розмірі 204000 грн., які повністю повернула окремими платежами в період з 09.03.2011 року по 20.12.2011 року.

Крім того позивач зазначав, що 03 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_6-М. була досягнута усна згода щодо надання додаткової позики. На підставі цієї домовленості, відповідач за видатковими касовими ордерами за період з 03.08.2011 року по 28.12.2012 року отримала позику в сумі 1074639 грн. 60 коп., яку повернула лише частково в розмірі 566700 грн. 68 коп.

Також позивач вказував, що так як строк виконання позичальником зобовязань за усним договором позики визначений не був, то ОСОБА_5 «УА Брук» 26 січня 2015 року звернулось з письмовою вимогою до відповідача про повернення всієї суми позики.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_6-М. лише частково виконала свої зобовязання за усним договором позики, ОСОБА_5 «УА Брук» просило стягнути з неї в його користь 507938 грн. 92 коп. основного боргу, 125585 грн. 14 коп. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України та відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 «УА Брук» відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 «УА Брук» просить його скасувати як незаконне і необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7, вважаючи оскаржуване рішення таким, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегії суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_5 «УА Брук» у позові, суд першої інстанції вважав, що заявлені товариством вимоги про повернення позики є передчасними, оскільки не дотриманий досудовий порядок вирішення правовідносин, які виникли між сторонами, а саме відповідачу не надсилалась вимога позивачем про повернення позики.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший документ, які є доказами не лише укладення договору, але й посвідчують сам факт передання грошової суми позичальнику.

А тому, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимоги від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсності змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладання договору позики і його умов.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається тами, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, досліджуючи боргові розписки, чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору позики, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статтей 1046, 1047 ЦК України, слід виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Встановлено, що звернувшись із зазначеним позовом до суду про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_5 «УА Брук» як доказ укладення такого договору з відповідачкою ОСОБА_6-М. покликалось на наявні в матеріалах справи видаткові касові ордери підписані відповідачкою. Зі змісту даних ордерів вбачається, що в період з 03 серпня 2011 року по 28 грудня 2012 року із каси товариства на імя ОСОБА_6-М. неодноразово видавалися грошові кошти на різні суми, де вказувалась підстава їх видачі «безвідсоткова позика на зворотній основі за дог. № 02 від 01.02.2011 року» (а.с. 21-79).

З наявних в матеріалах справи: договору № 02 від 01.02.20111 року; видаткових касових ордерів від 16.02.2011 року, 21.02.2011 року, 23.02.2011 року; прибуткових касових ордерів № 9 від 09.03.2011 року, № 42 від 24.05.2011 року; квитанцій АТ «УкрСиббанк» слідує, що 01 лютого 2011 року між ОСОБА_5 «УА Брук» та ОСОБА_6-М. було укладено договір безпроцентної цільової позики на суму 200000 грн., за яким одержані грошові кошти були повністю повернуті позикодавцю позичальником, що не заперечує позивач (а.с. 10-20).

З приєднаних до матеріалів справи: поштового повідомлення, письмової вимоги ОСОБА_5 «УА Брук» вбачається, що відповідачу ОСОБА_6-М. позивачем товариством надсилалась письмова вимога від 23 січня 2015 року про сплату боргу в сумі 509616 грн. 87 коп., яка була отримана адресатом 3 лютого 2015 року (а.с. 189, 193-194).

Крім того встановлено, що згідно наказів № 13 від 07 грудня 2009 року про прийняття на роботу та № 001 від 07 березня 2013 року про звільнення відповідач ОСОБА_6-М. в період з - 07.12.2009 року по 07.03.2013 року працювала директором ОСОБА_5 «УА Брук» (а.с. 249-251).

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави зробити висновок про те, що повторно договір позики в письмовій формі між сторонами сопру не укладався, а наявні в матеріалах справи письмові докази видаткові касові ордери не можуть свідчити про наявність позикових зобовязань між позивачем і відповідачкою, а є лише підтвердженням вчинення певних грошових готівкових операцій товариством, які здійснювались його директором ОСОБА_6-М.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки ОСОБА_5 «УА Брук» в судовому засіданні не довело факту укладення договору позики з відповідачкою ОСОБА_6-М. на суму 1074639 грн. 60 коп., то на думку колегії суддів, відсутні правові підстави про стягнення з відповідачки спірних грошових коштів, як про це просить позивач.

Так як суд першої інстанції наведені обставини не врахував і відмовив у позові з інших підстав, вважаючи вимоги позивача передчасними, то оскаржуване рішення в силу вимог п. п. 1, 3 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «УА БРУК» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2016 року в даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «УА БРУК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: