Справа № 751/5751/16-ц Провадження № 22-ц/795/249/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Косач І. А. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/6 частину квартири № 63 в будинку № 37 по вулиці 1-ої ОСОБА_8 в м. Чернігові та на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 2010 року виготовлення, кузов № НОМЕР_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовані заходи забезпечення позову - знято арешт з автомобіля НОМЕР_3, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_2, та 1/3 частини квартири № 63 в будинку № 37 по вулиці 1-ої ОСОБА_8 армії в м. Чернігові, накладений ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 червня 2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати зазначене рішення суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Апелянт наполягає на тому, що судом було порушено принцип процесуальної рівності сторін, оскільки справа була розглянута не за місцем реєстрації відповідача і у задоволенні клопотання про передачу справи з одного суду до іншого судом було безпідставно відмовлено. На думку відповідача, є підстави вважати, що суддя суду першої інстанції упереджено ставився до неї, проте заява про відвід не була задоволена. Вказує, що автомобіль є неподільною річчю, а тому позивач не мав права просити визнати за ним право власності на 1/2 його частину. Крім того, за твердженням відповідача, суд повинен був відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи, що позивач не сплачує аліменти на утримання сина, не цікавиться його життям та здоровям, не приймає участі в його вихованні. Також апелянт звертає увагу на те, що шлюб між сторонами було розірвано 19.01.2015 року, а не 2013 року, та що справа розглядалась за участю представника позивача ОСОБА_5, а не ОСОБА_9, як вказав суд в своєму рішенні. Вказує, що нею не було надано згоди на присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності. На думку відповідача, позивач жодним чином не мотивував своє прохання про визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири, не зазначив ні розрахунку, ні норми закону, чому він претендує саме на 1/6 частину квартири, маючи при цьому на праві власності квартиру у м.Києві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно 1/3 частина квартири та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, про поділ якого сторонами згоди не досягнуто, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1994 року по 19 січня 2015 року.

Сторонами не заперечується, що під час перебування у шлюбі ними були придбані квартира в м.Чернігові по вул. 1-ї ОСОБА_8АДРЕСА_1 та автомобіль маркиМазда-3, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_4.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2012 року відповідачем ОСОБА_6 було отримано у власність 1/3 частину квартири №63 в м.Чернігові по вул. 1-ї ОСОБА_8, буд. 37. Пунктом 1.8 цього договору було визначено, що 1/3 частина зазначеної квартири буде обєктом права спільної сумісної власності як така, що набувається у шлюбі з ОСОБА_10 (а.с.12-14,15).

Положеннями ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що зазначене вище спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу, при якому їх частки у майні є рівними.

Вартість майна, що підлягає поділу, і яка була визначена під час розгляду справи, жодною із сторін не оспорюється.

Доводи апелянта про те, що позивач жодним чином не мотивував, чому він претендує на 1/6 частину квартири є безпідставними, оскільки 1/6 частина становить саме половину від частки спільної сумісної власності подружжя, тобто від 1/3 частини.

Твердження відповідача про те, що суд повинен був відступити від рівності часток подружжя у спільному майні, враховуючи, що позивач не сплачував аліменти на утримання сина, не цікавився його життям та здоровям, не можуть бути визнані законною підставою для відступлення від рівності часток сторін, оскільки приписами ч. 2 ст. 70 СК України передбачено, що такими обставинами можуть бути, зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, проте наявність таких обставин відповідачем не було доведено. Крім того, не забезпечення сина матеріально з боку позивача, за твердженням відповідача, має місце вже після розірвання шлюбу, а не в період спільного проживання сторін як сімї.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про наявність у позивача на праві власності іншої квартири в м. Києві, оскільки дана квартира не є предметом даного спору, і її наявність взагалі не впливає на поділ іншого спільного майна сторін, переліченого в позовній заяві.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи ОСОБА_6 про неможливість поділу автомобіля як неподільної речі, оскільки позивачем вимоги про поділ автомобіля в натурі не заявлялись, а ставилась вимога лише про визнання за позивачем права на ідеальну частку у праві власності на цей автомобіль.

З цих же підстав відхиляються і доводи апеляційної скарги про ненадання відповідачем згоди на присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності в разі неможливості поділу майна.

Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи, зокрема, про порушення правил підсудності та наявності упередженого ставлення судді до відповідача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи апеляційним судом.

Судом першої інстанції обгрунтовано при прийняті позову до розгляду застосовано правили ст. 114 ЦПК України щодо виключної підсудності, оскільки предметом позову є нерухоме майно. Докази упередженості судді до відповідача відсутні.

Посилання апелянта на те, що суд помилково вказав про розірвання шлюбу у 2013 році та про участь у справі представника позивача ОСОБА_5, а не ОСОБА_9, не вплинуло на правильність та законність висновків суду про суті спору та може бути підставою для подання заяви про виправлення описок у судовому рішенні.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті рішення. Отже, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: