Провадження № 22-ц/773/388/17 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Вергуна Т.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року позов задоволено.

Постановлено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8, проживаючого за адресою АДРЕСА_3, ІПН -НОМЕР_1, перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/08-11/41024 від 13 лютого 2008 року в сумі 667795,93 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 14 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф. за реєстровим № 562, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом по приватизації житлового фонду виконкому Луцької міської ради 28 жовтня 1999 року згідно з розпорядженням від 28 жовтня 1999 року за № 384-р, перереєстрація права власності на квартиру проведена державним реєстратором, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. 15 лютого 2013 року, номер запису про право власності 149650 -шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною продажу 655614 грн. у відповідності до звіту про оцінку квартири від 7 вересня 2016 року, проведену СПД ОСОБА_10

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4, ІПН - НОМЕР_2, ОСОБА_3, проживаючої за адресою: АДРЕСА_4, ІПН - НОМЕР_3, ОСОБА_6, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4, ІПН - НОМЕР_4 та ОСОБА_7, проживаючої за адресою: АДРЕСА_4, ІПН - НОМЕР_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 913,50 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, кожен окремо, подану апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Відповідач ОСОБА_3 визнала апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечила апеляційну скаргу.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_11 не виконав належним чином своїх договірних зобов'язань за кредитним договором, в зв'язку з чим станом на 18 жовтня 2016 року виникла заборгованість в сумі 667795,93 грн., а тому прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 13 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 014/08-11/41024, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 52000 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,75 % річних строком до 12 лютого 2015 року (т. 1 а.с. 5-8).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 14 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 562, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 38,8 кв.м., що належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради 28 жовтня 1999 року згідно з розпорядженням (наказом) від 28 жовтня 1999 року № 384-р та зареєстрованого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 1 листопада 1999 року за № 650 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 березня 2004 року за № 5108328.

Згідно п. 3.1.4 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцями зобов'язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання боргового зобов'язання, який зазначено у кредитному договорі, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

Згідно п. 6.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцями обов'язків, встановлених цим договором або кредитним договором (т. 1 а.с. 18-24).

14 лютого 2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду № 014/03-116/41024-6 до кредитного договору № 014/08-11/41024 від 13 лютого 2008 року, відповідно до умов якої позичальнику надано 358736,09 грн. на рефінансування заборгованості в національну валюту та розроблено новий графік погашення кредитної заборгованості (т. 1 а.с. 10-17).

15 лютого 2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено додатковий договір до договору іпотеки від 14 лютого 2008 року, відповідно до умов якого викладено в новій редакції положення щодо предмета договору іпотеки, а саме щодо зобов'язання позичальника повернути кредит в розмірі 358736,09 грн. та права іпотекодержателя у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Згідно п. 1.2 вказаного додаткового договору реєстрація права власності на квартиру проведена державним реєстратором, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. 15 лютого 2013 року, номер запису про право власності - 149650. Реєстраційний номер нерухомого майна: НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 25, 26).

6 травня 2014 року банк направив відповідачам вимоги про усунення порушень виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/08-11/41024 від 13 лютого 2008 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 562 від 14 лютого 2008 року, які отримані відповідачами 13 травня 2014 року, що стверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (т. 1 а.с. 39-46).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено з тих підстав, що договір іпотеки було укладено в іноземній валюті щодо житлового приміщення, яке є постійним місцем проживання відповідачів, тому до таких правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (т. 1 а.с. 95-97, 130-132).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 20 квітня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на вищезазначені судові рішення (т. 1 а.с. 145-147).

Постановою Верховного Суду України від 6 липня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 179-181).

Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 31 жовтня 2016 року та долученого до неї розрахунку станом на 18 жовтня 2016 року в ОСОБА_8 виникла заборгованість перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 667795,93 грн., з яких 339607,60 грн. заборгованості за основним боргом, 198689,77 грн. заборгованості за відсотками, 21155,74 грн. заборгованості з пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 108342,74 грн. заборгованості з пені за несвоєчасну сплату відсотків (т. 1 а.с. 232-235).

Згідно звіту про оцінку 3-кімнатної квартири по АДРЕСА_1 від 7 вересня 2016 року, проведеного СПД ОСОБА_10 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача НОМЕР_7 від 14 лютого 2009 року, сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 469/15 від 4 червня 2015 року) на замовлення відповідача ОСОБА_2, ринкова вартість трикімнатної квартири, яка знаходиться по АДРЕСА_5 загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. та належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві приватної власності становить 655614 грн. (а.с. 18-36).

Як встановлено ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позичальник не виконав належним чином своїх договірних зобов'язань, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування положень Закону № 1304-VII не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові, а можуть бути враховані у встановленому законом порядку в процесі примусового виконання рішення суду.

Помилкова вказівка у рішенні суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, хоча позов задоволено повністю не є підставою для скасування чи зміни правильного по суті рішення, а є опискою, яка може бути виправлена в порядку, визначеному ст. 219 ЦПК України.

В апеляційній скарзі наявне покликання також на ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 вийшла із залу судового засідання в суді першої інстанції у зв'язку із чим в подальшому судове засідання відбувалося без її участі, проте не наводиться підстав, яким чином даний факт вплинув на законність рішення суду.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення питання щодо розподілу судових витрат виходячи із наступного.

До апеляційної скарги долучено копію посвідчення, з якого вбачається що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи.

В суді першої інстанції вказаний документ не подавався.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп.

Тобто держава встановила пільгу інвалідам при сплаті судового збору до бюджету. При подачі апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 скористався наданою пільгою та не сплачував судовий збір.

При зверненні до суду з позовом судовий збір сплатив позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Вирішивши спір на користь позивача, суд першої інстанції поклав на відповідачів у рівних частинах обов'язок компенсувати понесені позивачем судові витрати.

В Україні не прийнято нормативно-правового акту, який би передбачав компенсацію понесених судових витрат особам, які беруть участь у справі, у випадку, якщо сторона, до якої застосовано заходи цивільно-правової відповідальності належить до пільгових категорій осіб.

Держава звільняє окремі категорії осіб від сплати коштів до державного бюджету і закон не передбачає можливості встановлювати пільги за рахунок інших суб'єктів приватно-правових відносин.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд не стягував з відповідача судовий збір в дохід держави, а поклав на нього обов'язок компенсувати позивачеві понесені ним судові витрати.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року в даній цивільній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді