Провадження № 2/752/470/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 січня 2017 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування за законом та стягнення компенсації вартості частки спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, в якому просив постановити рішення, яким:

- встановити факт проживання однією сім'єю спадкодавця ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідача ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 20 липня 2010 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю відповідачки ОСОБА_2 та спадкодавця ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 на ? частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, та на ? частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошову компенсації на користь позивача ОСОБА_1 за відчужений відповідачем будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 в сумі 2 400 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5. Після смерті батька він, як єдиний спадкоємець першої черги прийняв спадщину після померлого спадкодавця, інших спадкоємців, крім нього не має. ОСОБА_2 є його матір'ю. Шлюб між спадкодавцем та відповідачем розірвано 20 липня 2010 року. Позивач зазначає, що шлюб між батьками розірвано фіктивно, відповідач та спадкодавець продовжували проживати однією сім'єю, як чоловік та жінка, мали спільний бюджет, підтримували шлюбні відносини. В період спільного проживання за кошти його батька був побудований будинок за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 397,5 кв.м.

Свідоцтво про право власності на спірний будинок відповідач отримала лише 29 листопада 2012 року, після розірвання шлюбу зі спадкодавцем. Хоча вказаний будинок на 100% був побудований та готовий для здачі в експлуатацію ще у 2008 році (в період шлюбу відповідача з покійним).

Позивач зазначає що 17 червня 2013 року відповідач відчужила спірний будинок за ціною 941 969 гривень 00 коп., хоча дійсна ціна за якою був здійснено продаж є 3 200 000 гривень 00 коп. Також разом з будинком позивач відчужила і земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок за ціною 695 620 гривень 00 коп, дійсна ціна, за яку відповідачка продала земельну ділянку, є 1 600 000 гривень 00 коп. Про дану дійсну ціну позивачу розповідала ОСОБА_2, а також одразу ж після продажу спірного будинку ОСОБА_2 відкрила рахунок в АТ «УкрСиббанк», де вона поклала суму яка дорівнює дійсній ціні, за якою було вчинено продаж будинку та земельної ділянки. Після того, як він дізнався про продаж спірного будинку та земельної ділянки, він мав розмову з нею, яка в свою чергу обіцяла йому віддати половину грошей від продажу будинку та земельної ділянки, але в подальшому від своєї обіцянки відмовилась, чим порушує його права, як спадкоємця. Укладаючи договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 знала про те, що спірний будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю її та спадкодавця, і укладаючи вказаний договір, будуть порушені права третіх осіб. На підставі ст. ст. 1261, 1218 Цивільного кодексу України, ст. 74 Сімейного кодексу України просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та відсутність правових підстав для його задоволення. Зазначив, що житловий будинок та земельна ділянка були особистою приватною власністю ОСОБА_2 та на них не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Представник Головного територіального управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з'явився, направив до суду письмові пояснення до позову, зазначивши що питання щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу підлягає встановленню в судовому порядку та доказуванню, а тому просив розглядати справу за відсутності представника та постановити рішення на розсуд суду.

Представник третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просив постановити рішення на користь позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 03.08.2011 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 5).

Позивач по справі ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_5, що стверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1, серії НОМЕР_3, виданого 23.08.1990 року Відділом ЗАГС Обухівського райвиконкому Київської області (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 до 12 Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1, на підставі якої Смінадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 52109317 (а.с. 55, 69).

28.01.2012 року до 17 Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини третьою особою ОСОБА_4 (а.с. 56).

28.01.2012 року до 17 Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини третьою особою ОСОБА_3 (а.с. 58).

31.01.2012 року до 17 Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про відкликання заяви про прийняття спадщини третьою особою ОСОБА_4 та відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с. 59).

31.01.2012 року до 17 Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про відкликання заяви про прийняття спадщини третьою особою ОСОБА_3 та відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с. 60).

09.06.2012 року до 17 Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 (а.с. 71).

09.06.2012 року 17 Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5 на підставі договору дарування (а.с. 78 - копія Свідоцтва про право на спадщину за законом).

02.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до 17 Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 71 - копія заяви).

В той же день, 02.02.2016 року постановою державного нотаріуса відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що відсутні будь-які правовстановчі документи на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 та не можливо встановити, чи належав він померлому ОСОБА_5 (а.с. 93 - копія постанови).

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11.11.1989 року по 20.07.2010 року.

20.07.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, видане 20.07.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 06.12.2007 року 1394/4227 ОСОБА_2 було передано у особисту приватну власність земельну ділянку площею 0, 1000 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 128-129), а в подальшому Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) 15 квітня 2008 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07-7-03935. Вказана обставина стверджується даними з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2013 року (а.с. 9).

29 листопада 2012 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення №1827-С/ЖБ від 28.11.2012 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на жилий будинок АДРЕСА_2, площею 397,5 кв.м. (а.с. 101).

На підставі договорів купівлі-продажу від 17.06.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_7 будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до умов вказаних вище договорів продаж будинку здійснено за ціною 941 969 грн., а земельної ділянки - 695 620 грн. (а.с. 9,10).

Статтею 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на шлюб.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимим доказами в розмінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження обставин проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у своїй сукупності можуть бути, зокрема: довідки з місця проживання; покази свідків; листи особистого та ділового характеру тощо; докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, товарно-транспортні накладні на доставку товару за певною адресою); заяви, анкети, квитанції, діло чи особиста переписка, господарські договори, укладені особою щодо надання певних послуг за відповідною адресою; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання за певною адресою та ведення господарства.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав суду що знав ОСОБА_5 з 2002 року, житловий будинок був побудований у 2008 році, безпосередньої участі в його будівництві свідок не приймав, свідку відомо, що будинок будувався за кошти померлого, також свідку відмово про розірвання шлюбу між померлим та ОСОБА_2, після розірвання шлюбу стосунки між ними були нормальні носили характер сімейних.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав суду, що він є однокласником спадкодавця, особистої участі в будівництві свідок не приймав, однак знає що будинок будувався за кошти спадкодавця ОСОБА_5 також показав суду, що у ОСОБА_5 був позашлюбний син, якому на момент смерті ОСОБА_5 було три роки, також свідку відомо, що після розірвання шлюбу померлий та ОСОБА_2 продовжували сімейні стосунки. Разом з тим, про вказані обставини свідку відомо зі слів померлого ОСОБА_5, з яким останній товаришував.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що будівництво житлового будинку було закінчено у 2008 році, однак остаточних робіт зроблено не було. Підтвердив, що будинок будувався за кошти ОСОБА_5, підтвердив також що з ОСОБА_2 шлюб було розірвано, бачив і знає позашлюбного сина ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_13, з відповідачкою з початку 2012 року не спілкується.

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що будинок будувався за кошти ОСОБА_5, знає про те що шлюб було розірвано, знає про те що ОСОБА_5 допускав подружню зраду, знає про позашлюбного сина.

Свідок ОСОБА_12 показав суду, що після смерті його батьків спадщина була поділена між ним та відповідачкою та ним було передано ОСОБА_2 70 000 доларів як компенсацію за спадкову квартиру, які вона використала на будівництво житлового будинку. Пояснив також, що причиною розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було те, що той її зрадив та мав позашлюбного сина та оскільки свідок працював директором автотранспортного підприємства, то допомагав сестрі технікою для будівництва.

Аналізуючи письмові докази, надані сторонами в обґрунтування позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та заперечень по суті вказаної позовної вимоги, наявні в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступне.

Матеріали цивільної справи містять довідку № 229 від 01.12.2011 року, видану Будинком відпочинку «Конча-Заспа», відповідно до якої у період з 25.09.1997 року і по день смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 62). За вказаною адресою зареєстровані також і сторони у справі.

Суд зазначає, що інших належних та допустимих письмових доказів, які б доводи факт спільного проживання однією сім'єю спадкодавця ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 після розірвання шлюбу між ним та по день смерті спадкодавця, матеріали цивільної справи не містять.

За змістом положень ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи належність, допустимість та достовірність окремо кожного доказу, дослідженого під час розгляду справи судом, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд надходить до висновку, про те, що докази, наявні у матеріалах цивільної справи та досліджені судом під час розгляду справи у свої сукупності не доводять та не є достатніми для висновку про те, що у період з 20 липня 2010 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1, між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5, після розірвання шлюбу між останніми продовжували існувати усталені відносини, що притаманні подружжю. При цьому, суд зазначає, що при встановленні обставин наявності чи відсутності між відповідачем та померлим усталених відносин, притаманних подружжю, опиратись виключно на покази свідків, які є друзями позивача у справі, не є можливим.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На момент смерті ОСОБА_5 спірний житловий будинок не був введений в експлуатацію, право власності не було зареєстроване за жодною особою, а тому будь-яких підстав для визнання його спадковим майном немає. Оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України), суд вважає, що спірний житловий будинок, щодо якого заявлено вимогу про стягнення грошової компенсації вартості однієї другої частки у майні подружжя, не були власністю спадкодавця ОСОБА_5, як не були і об'єктами спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а тому ОСОБА_2 мала право на їх відчуження без згоди позивача - ОСОБА_1

Надана представником позивача копія Декларації про готовність об'єкта до експлуатації (а.с. 98-100) не є правоустановлюючим документом, підписана лише відповідачкою ОСОБА_2, затверджена Інспекцією Держархбудконтролю у місті Києві лише 29.08.2012 року, а тому не може бути доказом виникнення права власності на вказаний будинок за ОСОБА_5, як на день розірвання шлюбу з ОСОБА_2 - 20.07.2010 року так і на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачем не надано суду будь-яких достовірних письмових доказів щодо участі спадкодавця чи несення ним витрат на будівництво вказаного житлового будинку, а оскільки відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може прийняти до уваги покази свідків зі сторони позивача про те, що житловий будинок був побудований за кошти ОСОБА_5, так як відсутні будь-які письмові докази щодо розміру таких витрат, вартості проведених чи виконаних робіт.

Згідно п. 5 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 спірна земельна ділянка набута внаслідок безоплатної приватизації в межах норм, визначених ЗК України, на зазначену земельну ділянку не розповсюджується режим спільної сумісної власності, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2, у зв'язку із чим позовна вимога про визнання її спільною сумісною власністю померлого ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2, а також стягнення компенсації вартості частки вказаної земельної ділянки не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не є доведеними належним та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, не знайшли свого ствердження в ході розгляду цивільної справи, а тому у суду відсутні підстави для їх задоволення, у зв'язку із чим у позові слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 60, 61, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя