Справа № 450/1396/16 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/747/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника Органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області- Мота В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Пустомитівської РДА Львівської області, про позбавлення батьківських прав. Позивач у позовній заяві просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що у сторін від спільного шлюбу є дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем. Сторони розірвали шлюб 15.05. 2006 року. Відповідач не цікавиться дитиною, самоусунулася від виконання батьківських обов'язків щодо дочки, що є пдставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Вирішено позбавити ОСОБА_4 1974 р.н. батьківських прав стосовно її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року оскаржила відповідач ОСОБА_4

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи , із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що дійсно, донька ОСОБА_3 проживає разом з позивачем з тих підстав, що вона через важкі матеріальні умови та життєві обставини вимушена працювати за кордоном. Однак, незважаючи на це, вона постійно надавала та надає матеріальне забезпечення своїй доньці. Факт ухилення батька, матері від виховання та утримання дітей має бути підтверджений письмовими доказами, зокрема актами, листами, тощо. В матеріалах справи такі відсутні. Вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Натомість суд першої інстанції дану обставину не врахував. Твердження позивача про злісне невиконання відповідачем батьківських обов»язків щодо виховання та матеріального забезпечення не підтверджено фактичними обставинами справи.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 10. 05. 2000 року. Шлюб між сторонами розірвано, ця обставина учасниками процесу визнається, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказування не потребує.

Встановлено й те, що ОСОБА_3 проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 що об'єктивно стверджується Актом обстеження житлово - побутових умов від 18.05. 2016 року.

Пустомитівською РДА Львівської області, як органом опіки та піклування 25.05. 2016 року складено Висновок № 04/17 - 1516 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо її неповнолітньої дочки ОСОБА_3. Відповідачеві ОСОБА_4, позивач та інші особи не чинять перешкод у вихованні неповнолітньої дитини ОСОБА_3, у зустрічах з нею, зазначені обставини об'єктивно стверджуються відсутністю звернень ОСОБА_4 до органу опіки та піклування Пустомитівської РДА Львівської області з приводу чинення їй перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Вирішуючи по суті підставність позову, суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161).

Згідно ч. 3 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Із системного аналізу зазначених норм закону слідує висновок, що держава акцентує увагу на пріоритеті сімейного виховання дитини.

Із пояснень неповнолітньої ОСОБА_3 слідує, що востаннє свою матір (відповідачеві у справі ОСОБА_4) вона бачила п'ять років тому, коли та приїздила в Україну, вони не спілкуються, мама не приймає участі у її вихованні та утриманні. Ствердила, що ініціювала даний позов сама.

При цьому, представником відповідача не наведено перед судом обґрунтованих доводів та не надано належним та допустимих доказів того, що відповідач протягом тривалого часу не мала можливості зустрітися із дочкою, приймати участь у її вихованні та піклуватись про неї.

Таких не надано і суду апеляційної інстанції.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальноосвітніх норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти.

Всі ці фактори в їх сукупності об'єктивно стверджують про ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов'язків щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3.

В силу вимог ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання свої обов'язків по вихованню дитини.

Що ж стосується періодичного пересилання дитині ОСОБА_3 грошових коштів, на що відповідач вказує, як на підставу для відмови у позові, то суд першої інстанції враховував наступні обставини.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком обох батьків - як і позивача так і відповідача. Причому є обов'язком особистим, індивідуальним, але ні в якому разі не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. При цьому, законодавець не встановив зв'язку між наявністю батьківських прав в особи та перебування з дитиною у фактичних біологічних зв'язках. Тобто, обов'язок утримувати дитину залишається і в тому разі коли особу позбавлена батьківських прав. І за таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що надання дитині періодичного матеріального утримання не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Встановлено, що ОСОБА_5 належним чином самостійно створював та створює по теперішній час належні умови для розвитку ОСОБА_3, що стверджується актом обстеження житлово - побутових умов від 18 травня 2016 року, довідкою № 741 від 16 травня 2016 року, виданою Міжрегіональним центром професійно - технічної освіти художнього моделювання і дизайну, характеристикою ОСОБА_3, виданою Горбачівської ЗОШ І - ІІ ступенів, з яких слідує, що ОСОБА_3 розвивається належним чином та забезпечена батьківським піклуванням.

Дані обставини знайшли своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 має можливість самостійно забезпечувати виховання та утримання малолітньої дитини.

За вказаних вище обставин, беручи до уваги: те, що позивач належним чином забезпечив умови проживання дитини; те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини, суд першої інтсанції, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, підставно задовольнив позовні вимоги заявлені позивачем про позбавлення батьківських прав відповідача щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3.

Доводи апеляційної скарги, без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.