Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна, ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,5 кв. м, житловою площею 30,2 кв. м. Позивач вважає даний договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки він був укладений під впливом обману. Так, при укладенні договору ОСОБА_4 було навмисно введено в оману продавців квартири щодо попередньо обговореної та узгодженої вартості квартири у розмірі 229 767 грн, про що свідчить звіт про незалежну оцінку майна, складений 18 листопада 2014 року. Відповідач скористалась тією обставиною, що продавці квартири є людьми похилого віку, його дружина ОСОБА_6 має онкологічне захворювання, на той час знаходилася у передопераційному стані та гостро потребувала коштів на лікування, що і змусило його продати квартиру. Під час укладення договору купівлі-продажу відповідач замість обумовленої вартості вказала у договорі значно нижчу вартість - 50 000 грн, а він має проблеми із зором і майже не бачить, тому підписав його, не побачивши зміну істотної умови договору. Коли згодом він став вимагати передачі коштів, які йому були необхідні для лікування дружини, відповідач заявила, що вона йому нічого не винна, про що він з дружиною поставили у договорі свої підписи. Внаслідок таких неправомірних дій ОСОБА_4 він разом із дружиною зазнали моральних страждань, які виразилися в усвідомленні власної беззахисності та відчутті приниження. Крім того, вони позбавлені можливості розпоряджатися та користуватися своїм житлом, що призводить до депресії та тривоги. Також, суттєво погіршився стан здоров'я, про що свідчать довідки з медичних установ та терміново потрібні гроші на лікування. Посилаючись на викладене, керуючись ст. 230 ЦПК України, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2014 року та застосувати наслідки його недійсності, зокрема, двосторонню реституцію, а також стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 20 листопада 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 2713. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 50 000 грн, а згідно з п. 2.3 вартість квартири згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, складеним 18 листопада 2014 року оцінювачем-суб'єктом оціночної діяльності становить 229 767 грн.

Також встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто є особами похилого віку та мають ряд захворювань, що підтверджується медичними довідками.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову, оскільки позивачем не доведено обставин укладення спірного договору під впливом обману. Також позивачем не доведено, що його психічний стан та його дружини не дозволяли їм усвідомлювати зміст подій, які відбувались під час укладення договору купівлі-продажу, та того, що сторони договору не знали про те, що правочин вчиняється за нижчою ціною, ніж вказана у звіті про оцінку майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд вважав, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки укладений під впливом обману зі сторони відповідача, який виявився у свідомому повідомленні недостовірних відомостей щодо ціни квартири в момент укладення договору, за умови скрутного майнового становища, викликаного хворобою позивача та його дружини.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що до укладення договору купівлі-продажу вони з відповідачем попередньо узгодили ціну квартири у розмірі 229 761 грн, яка визначена звітом про незалежну оцінку станом на 18 листопада 2014 року, проте під час укладення договору відповідач свідомо вказала меншу ціну квартири в розмірі 50 000 грн, тобто значно занижену. Під час підписання договору він не розумів, що відбувалося у нотаріуса, оскільки у нього траплялася тимчасова втрата пам'яті, а його дружина була хворою людиною, крім того він погано бачить, має вади слуху і до підписання договору ні він, ні його дружина вказаний договір не читали та не розуміли його зміст. Крім того, із пояснень позивача та його дружини вбачається, що після укладення угоди вони зверталися до відповідача з проханням сплатити первинно обумовлену суму коштів, але вона відмовила і на розірвання договору також не погодилась.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахував, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема, належним чином не перевірив введення позивача в оману під час укладання договору, зважаючи на те, що перед його підписанням він мав можливість ознайомитись із текстом та умовами договору, зокрема, не звернув уваги та не спростував пояснень приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. про те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу позивач та його дружина були обізнані з умовами договору, нею було роз'яснено сторонам вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину та вони підтверджували, що розуміють значення та правові наслідки укладеного договору, права та обов'язки кожного з них, а ціна продажу, що зазначена у п. 2.1 договору, відповідає їх дійсним намірам, визначення її розміру не пов'язано із збігом тяжких для продавців або покупця обставин.

Також, поза увагою апеляційного суду залишилося та не надано оцінки тому факту, що на момент укладання договору спірна квартира була звільнена від належних позивачу речей, на третій день після укладання спірного договору він разом із дружиною знялися з реєстрації і зареєструвалися в іншому місці, де мешкають і на теперішній час, та протягом майже 15 місяців з моменту укладання договору, який вважає вчиненим внаслідок обману, позивач не ставив питання про оспорювання правочину.

Обставини щодо введення в оману ґрунтуються лише на твердженнях ОСОБА_3, викладених у позовній заяві, апеляційний суд на порушення вищевказаних норм процесуального права та роз'яснень, не звернув уваги, що позивачем не надані належні і допустимі докази (у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України) на підтвердження вказаних обставин, хоча наявність підстав для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 230 ЦК України повинен довести саме позивач.

Крім того, дійшовши висновку про визнання договору купівлі-продажу недійсним повністю, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що дружина позивача ОСОБА_6, яка також є стороною оспорюваного договору, до суду з позовом про визнання його недійсним не зверталася.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик