Справа №442/2869/17
Провадження №2/442/1358/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді: ОСОБА_1

при секретарі Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та визнання добросовісним набувачем земельної ділянки.,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди та визнання добросовісним набувачем земельної ділянки.

У підтвердження заявлених вимог, посилається на те, що 15.09.2006 року між нею та відповідачем було укладено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Предметом домовленості була вільна від будь-яких обтяжень чи інших прав третіх осіб земельна ділянка, а також розташований на ній житловий будинок, якими вона могла б користуватись без жодних обмежень на застережень. До укладення вказаних договорів відповідач, запевняв її в тому, що прав третіх осіб відносно даного будинку та земельної ділянки немає, і що вона не матиме жодних проблем та перешкод у володінні ними.

Проте, у серпні 2016 року суміжним землекористувачем ОСОБА_4 було подано позовну заяву про скасування рішення та визнання недійсним державного акту та договору купівлі-продажу. Правою підставою даного позову є твердження ОСОБА_4 про те, що між попередніми власниками існувала домовленість щодо користування проїздом , який знаходився в межах ділянки якою вона володіє.

Тому їй доводиться відстоювати свої інтереси та захищатись від вимог ОСОБА_4. З метою кваліфікованого та належного захисту її прав та інтересів укладено договір про надання адвокатських послуг. Витрати, які вона понесла та її сім»я пов»язані з відривом від роботи, оплатою транспорту становлять 2500 гривень.

Вважає, що такі витрати є втратами майнового характеру, які вона понесла внаслідок несумлінних дій відповідача, який всупереч задекларованій у п.7 Договору купівлі-продажу не повідомив її про існування домовленості із суміжним землекористувачем. .І такі дії свідчать про недобросовісний характер дій та намірів відповідача як сторони продавця у загаданому договорі. Вона будучи впевненою у його сумлінності до добросовісності намірів при укладенні договору, не володіючи відомостями про спір, щодо земельної ділянки змушена нести майнові витрати для доведення добросовісності своїх дій, як покупця та власника земельної ділянки, а тому звернулася за захистом до суду.

В судове засідання сторони , які беруть участь у справі не з»явилися, відтак розгляд справи, відповідно до ст. 197 ЦУПК України проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, не повідомивши причин своєї неявки, хоча повістка йому була вручена своєчасно, а тому суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання належним чином. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, дослідивши зібрані докази в їх сукупності суд прийшов до таких висновків.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Відповідно до ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом.

У відповідності до ст.659 ЦК України продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Законодавець надає перевагу захисту прав та інтересів саме покупця при укладенні договору, а не продавця, який несе певну частку обовязків, основним з яких є попередження покупця про наявність обмежень щодо предмета купівлі та застереження від настання негативних наслідків для покупця.

Матеріалами справи встановлено, що 15.09.2006 року між сторонами було укладено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою по вул. Івана Франка, 56 в м. Дрогобичі Львівської області. Предметом домовленості була вільна від будь-яких обтяжень чи інших прав третіх осіб земельна ділянка, а також розташований на ній житловий будинок, якими вона могла б користуватись без жодних обмежень на застережень.

У відповідності до ст. 330 Цивільного Кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 338 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ч.5 ст. 12 ЦКУ добросовісність набувача презюмується.

З нормативних вимог ст. 388 Цивільного Кодексу України вбачається наступне: «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом».

Згідно роз'яснень у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 відповідно до пункту 10 частини третьої постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. При цьому, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 свого листа № 24- 150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року, стосовно відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна, то такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину.

Аналізуючи вище зазначені норми закону, суд вважає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Передбачені ст.16 ЦК України способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, ВСУ рекомендує судам зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

В силу наведених норм закону та практики Європейського суду з прав людини необгрунтованими слід визнати доводи позивача про те, що позивач має право обирати альтернативні способи захисту свого порушеного права та повинен скористатися єдиним можливим способом - відшкодуванням коштів з продавця за договором купівлі-продажу.

Однак є такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і суд може захистити цивільне право або інтерес.

Крім цього, згідно зі ст. 12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов'язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

А тому на підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 213 - 215 ЦПК України, ст.ст. 16 , 388 ЦК України, суд

Вирішив

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 добросовісним набувачем земельної ділянки житлового будинку за адресою м. Дрогобич, вул. Ів. Франка, 56 Львівської області.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільних справах Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду

Головуюча суддя_________________