Справа № 132/1748/15-ц Провадження № 22-ц/772/122/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Луценка В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., розглянувши у відкритому судовому засі-данні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на лікві-

дацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стяг-

нення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду гарантуван-ня вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_4 на рішення Ка-линівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

24 червня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фі-зичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк ( далі - ПАТ КБ ) «Надра» ОСОБА_5 звернулася в Калинівський ра-йонний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості в сумі 25299,00 доларів США, що станом на 21 травня 2015 року в еквіваленті до курсу НБУ становило 526539,52 гривень, а також 148435,07 гривень пені ( а. с. 2-6 ). Позов мотивова-ний тим, що згідно з договором кредитної лінії від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840 ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 20100,00 доларів США строком до 21 грудня 2014 року. Умовами цього договору передбачені плата за користування кредитними коштами у вигляді відсотків з розрахунку 14,40% річних та порядок їх нарахування, повернення кожного траншу згідно графіків, що визначаються в додаткових угодах до кредитного договору, сплата неустойки у передбачених випадках та відшкодування збитків. В якості забез-печення виконання позичальником своїх договірних зобовязань між банком і ОСОБА_3 21 грудня 2007 року був укладений договір поруки. 14 жовтня 2010 року між позикодавцем і позичальником укладена додаткова угода № 2 про внесення окремих змін до кредитного договору.

Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих зобовязань з по-гашення кредиту, сплати відсотків, пені, штрафу станом на 21 травня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 25299,00 доларів США, що на вка-зану дату еквівалентно за курсом НБУ 526539,52 гривням, в т.ч.: заборгова-ність, в тому числі прострочена, по кредиту - 16913,10 доларів США, що екві-валентно на вказану дату 352006,63 гривням; заборгованість, у томі числі про-строчена, по сплаті відсотків - 6098,61 доларів США, що еквівалентно 126928,28 гривням; штраф за порушення умов кредитного договору - 2287,29 доларів США, що еквівалентно 47604,61 гривням; пеня за прострочення сплати кредиту - 148435,07 гривень. Посилаючись на норми статей 530, 546, 549, 550, 554, 559, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд його вимоги за-доволити у солідарному порядку з обох відповідачів у повному обсязі.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року позов задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840, яка станом на 21 травня 2015 року складала 25299, 00 доларів США та 148435,07 гривень, в тому числі: заборгованість, з враху-ванням простроченої, по кредиту - 16913,10 доларів США, що по курсу НБУ на вказану дату становило 352006,63 гривень; заборгованість, у тому числі про-строчена, по сплаті відсотків - 6098,61 доларів США, що по курсу НБУ на вка-зану дату становило 126928,28 гривень; штраф за порушення умов кредитного договору - 2287,29 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на вказану дату 47604,61 гривням; пеня за прострочення сплати кредиту - 148435,07 гри-вень. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890,00 гривень. В решті вимог відмовлено у звязку з їх без-підставністю ( а. с. 102-109 ).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 24 травня 2016 ро-ку, представник позивача ОСОБА_4 оскаржує його в апеляційному по-рядку, просить скасувати дане рішення, ухвалити нове рішення про задоволен-ня позову у повному обсязі. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції без-підставним та необгрунтованим ( а. с. 120 ).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізу-вавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обгрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду при-йшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце об-ставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із вста-новлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовід-носин тощо.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочин-ства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були до-сліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає, окрім щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» був укладений договір кредитної лінії № 50/МК/2007/24-840, згід-но умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію на суму 20100,00 до-ларів США терміном до 21 грудня 2014 року зі сплатою 14,40 відсотків річних. Отримання ОСОБА_2 коштів підтверджується заявою на видачу готівки від 21 грудня 2007 року. З метою забезпечення виконання позичальником взя-тих за кредитним договором зобовязань між банком і ОСОБА_3 21 гру-дня 2007 року був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зо-бовязалася відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 договору кредитної лінії від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840, зо-крема щодо вчасного повернення кредитних коштів, сплати нарахованих від-сотків, штрафних санкцій у відповідності з умовами дійсного правочину.

14 жовтня 2010 року між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_2 укладена додат-кова угода № 2 до договору кредитної лінії від 21 грудня 2007 року № 50/МК/ 2007/24-840, згідно якої договір як кредитний викладений у новій редакції.

Враховуючи порушення ОСОБА_2 умов укладеного правочину, допу-щення невиконання усіх передбачених договірних умов і, як наслідок, утворен-ня заборгованості з погашення кредиту, керуючись нормами статей 258, 526, 533, 549 - 551, 625, 1049, 1050 ЦК України, Закону України «Про банки і бан-ківську діяльність», положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», розясненнями, викладеними у Постанові Пленуму Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 бе-резня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд дійшов ви-сновку про задоволення заявлених вимог щодо стягнення кредитних коштів, заборгованих банку, в іноземній валюті із зазначенням еквіваленту по курсу НБУ станом на 21 травня 2015 року, як конкретно вимагав позивач у власному зверненні до суду, та суми заборгованої пені.

У частині заявлених позовних вимог про солідарне стягнення кредитної за-боргованості до поручителя ОСОБА_3 судом відмовлено у звязку з їх безпідставністю.

Відмовляючи у задоволенні позову уповноваженої особи Фонду гаранту-вання вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстан-ції виходив з того, що додатковою угодою № 2 від 21 грудня 2010 року до кре-дитного договору від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840 збільшено об-сяг відповідальності поручителя без її згоди, що у відповідності з нормами час-тини першої статті 559 ЦК України тягне припинення поруки. З договору пору-ки від 21 грудня 2007 року, укладеного між банком і ОСОБА_3, вбача-ється, що вона не погоджувала будь-яких змін кредитного договору від 2007 року на майбутнє.

Умовами додаткової угоди № 2 від 21 грудня 2010 року до кредитного до-говору від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840 передбачений порядок нарахування відсотків за користування кредитом, який здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день місяця за період з першого по останній день календарного місяця на фактичні залишки заборгованості по кре-диту за фактичний час користування кредитними коштами. При розрахунку плати за кредитом приймається рік рівний 360 дням, в місяці рахується фак-тична кількість календарних днів. Нарахування процентів за користування кре-дитом починається з першого дня утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника і закінчується передостаннім днем строку користування кредитними коштами. Передбачена сплата відсотків і комісій. За невиконання позичальником взятих на себе зобовязань щодо строків, повноти сплати кре-диту, процентів, комісій згідно з умовами додаткової угоди ОСОБА_2 зо-бовязаний сплачувати банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Також додатковою угодою передбачений обовязок позичальника сплатити банку штраф у розмірі 5% від суми залишку про кре-диту, розрахованої на день порушення умов додакової угоди, за кожен випа-док; у випадку прострочення виконання зобовязання по внесенню щомісяч-ного необхідного платежу по кредиту та відсотках на строк більше 30 кален-дарних днів, починаючи з 30 дня прострочення - сплатити штраф у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що, безспірно, з умов додаткової угоди зміна зобовязань позичальника відбулася у сторону збільшення обсягу його відповідальності без згоди поручителя ОСОБА_3, тому, за таких об-ставин, обгрунтованим є висновок про припинення поруки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13.

Відповідач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_6, поручитель ОСОБА_7 рішення суду першої інстанції від 24 травня 2016 року в апеляційному порядку не оскаржили.

Оскаржуючи судове рішення від 24 травня 2016 року, представник уповно-важеної особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацю ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_4 посилається на незаконність, необгрунтованість ухваленого судом рішення в частині відмови у солідарному стягненні заборго-ваності за кредитним договором з боржника та поручителя. Суд, на думку апе-лянта, не встановив, у якій саме частині, за рахунок чого збільшена відпові-дальність ОСОБА_3 укладанням додаткової угоди, не обгрунтовує засто-сування до правовідносин, що склалися між сторонами у справі ще у 2007 році, правового висновку Верховного Суду України, зробленого у 2013 році, що є порушенням вимоги про застосування закону у часі, який не має зворотньої си-ли. За твердженням апелянта суд невірно розподілив судові витрати у справі, безпідставно зазначив суми стягнутих в іноземній валюті коштів у еквіваленті до національної гривні.

З доводами апеляційної скарги погодитися не можна, вони є надуманими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Необхідно окремо підкреслити, що між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_2 21 грудня 2007 року був укладений договір кредитної лінії № 50/МК/2007/24-840, а додаткова до нього угода № 2 від 21 грудня 2010 року передбачає викла-дення договору у новій редакції, що фактично є кредитним договором з новими умовами; це вбачається із змісту останнього. Договір кредитної лінії та кредит-ний договір не суть одного й того ж.

Стверджуючи про безпідставність стягнення з боржника на користь банку кредитної заборгованості в іноземній валюті із зазначенним еквіваленту цих грошових коштів у національній гривні, апелянт замовчує той факт, що саме так була сформована позовна вимога уповноваженою особою Фонду гаранту-вання вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» ОСОБА_5, а також самим представником позивача, тепер апелянтом ОСОБА_4, який підписав позовну заяву до суду саме у вказаній редакції.

У позовній заяві вимоги визначені наступним чином: стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840, яка станом на 21 травня 2015 року становила 25299,00 доларів США та 148435,07 гривень, у тому числі: заборгованість, включаючи прострочену, по кредиту - 16913,10 доларів США, що еквівалентно на вказану дату по курсу НБУ 352006,63 гривням; заборгованість, включаючи прострочену, по сплаті відсот-ків - 6098,61 доларів США, що еквівалентно 126928,28 гривням; штраф за по-рушення умов кредитного договору - 2287,29 доларів США, що еквівалентно 47604,61 гривням; пеня за прострочення сплати кредиту - 148435,07 гривень.

Дані позовні вимоги суд задоволив саме так, як просив позивач, але лише з позичальника ОСОБА_2, тому посилання апелянта на безпідставність за-значення заборгованих сум крім в іноземній валюті також в еквіваленті по від-ношенню до національної гривні є необгрунтованим, надуманим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у справі про стяг-нення заборгованості за кредитним договором від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, де підкреслено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова оди-ниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом ( стаття 192 ЦК України ).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути вико-нане у гривнях. Порядок використання іноземної валюти, платіжних докумен-тів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зо-бовязаннями встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контро-лю».

У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним дого-вором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалася за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

У даній справі позивач просив стягнути заборгованість у доларах США та в еквіваленті заборгованих сум у національній валюті України - гривні.

Слід зауважити, що представник ОСОБА_4 приймав участь у розгляді цієї справи судом першої інстанції за дорученням позивача з березня 2016 ро-ку. Двічі власними заявами він просив відкласти розгляд справи, призначений на 24 березня, 12 квітня 2016 року, окремою заявою просив суд у подальшому 05 травня 2016 року вирішувати справу без його участі. Тобто, жодного разу він не був присутній у судових засіданнях, позовні вимоги не змінював, чим фактично позбавив суд можливості встановити окремі фактичні обставини справи й спонукав до вирішення спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Крім цього, суттєвим є й те, що у цій справі 05 серпня 2015 року (а. с. 34-37) ухвалювалося заочне рішення, резолютивна частина якого стосовно ва-люти стягнутих заборгованих коштів є ідентичною оскаржуваному ОСОБА_8 в даний час судовому рішенню. Однак, тоді він не звертався в суд із заявою про перегляд заочного судового рішення, що свідить про непослідов-ність позиції представника як сторони у справі і не сприяє досконалому, все-сторонньому, грунтовному вирішенню заявленого в суд спору саме через неви-значеність з власними вимогами самого позивача.

Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про правильність, законність і справедливість оскаржуваного судового рішення в частині щодо відмови у солідарному стягненні заборгованих коштів з поручителя ОСОБА_3, оскільки її порука є припиненою.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд не встановив, у чому збільшений обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_3 Разом з тим, він не стверджує, що такого збільшення не відбулося.

Але порівнянням договору кредитної лінії від 21 грудня 2007 року № 50/МК/2007/24-840 та додаткової угоди № 2 до цього договору, якою останній ви-кладений у новій редакції, безспірно встановлено, що зміна забовязання пози-чальника дійсно має місце без згоди поручителя ОСОБА_3, внаслідок чо-го збільшився обсяг її відповідальності.

На доведення цього висновку достатньо уже тієї умови, що за першим дого-вором відповідальність позичальника у разі порушення строків сплати відсот-ків за користування кредитом, строків повернення кредиту встановлена у ви-гляді сплати банку пені у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожне прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. За порушення строків повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, позичальник був зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 5% від суми заборгованості по поверненню кредиту, сплати відсотків.

Згідно ж додаткової угоди № 2 у разі порушення позичальником строків і повноти сплати кредиту, процентів, комісій, він повинен сплатити банку пеню у розмірі виключно подвійної облікової ставки ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. У випадку прострочення позичальником виконання зобовязання, передбаченого п. 2.11 додаткової угоди, на строк більше 30 календарних днів, починаючи з 30-го дня прострочення він зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу за кожний випадок.

Апелянт не розуміє, чому суд застосовує до правовідносин, що склалися між стронами у справі у 2007 році, правовий висновок Верховного Суду Украї-ни, викладений у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13.

Але на такий аргумет апеляційної скарги слід лише зазначити, що суд пер-шої інстанції у своєму рішенні послався на правовий висновок Верховного Су-ду України, зроблений у 2013 році, з тієї ж підстави, що й апелянт, який за його ж твердженням, порушуючи вимоги застосування нормативних актів, законів у часі, в апеляційній скарзі до правовідносин 2007 року застосовує розяснення пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгля-ду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про прак-тику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Також слід визнати надуманим посилання апелянта на невірний розподіл судом на користь держави судових витрат у справі, що оскаржуваним ним су-довим рішенням покладені на відповідача ОСОБА_2, і який рішення суду взагалі не оскаржує.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивіль-ні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі дока-зів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Нормами статті 303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, за-явлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи, доводів та доказів сторін, наданих суду, слід зробити висновок, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо на-явності підстав для часткового задоволення позову уповноваженої особи Фон-ду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції. Дане рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального пра-ва, є законним, справедливим та обґрунтованим, тому підстав для його скасу-вання на задоволення вимог апеляційної скарги - немає.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення на підставі норми частини третьої статті 303 ЦПК України шляхом виключення з мотивувальної частини рішення Калинів-ського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року посилання на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки до наявних між сторонами у справі правовідносин нор-ми даного Закону застосуванню не підлягають: субєктами зазначених право-відносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяль-ності.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись нормами статей 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів апеляційного суду -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Ко-мерційний банк «Надра» ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року у цивільній справі за позовом уповноваженої особи Фонду гаранту-вання вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовя-зань».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголо-шення, однак воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про-тягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: