Справа № 2307/1397/12
УХВАЛА

"12" січня 2017 р. м. Камянка

Камянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Шкреби В.В.,

при секретарі Ткачук Т.С.,

за участі ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Камянка Черкаської області заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повторне виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Камянського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2012 року ОСОБА_1 була виселена з будинковолодіння за адресою по вул. Зарічній, б. 5 в м. Камянка Черкаської області зі зняттям її з реєстраційного обліку в органі, до повноважень якого входять питання громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного нерухомого майна.

05 грудня 2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження по виконанню даного рішення, а 11 вересня 2015 року провадження закрито у звязку із закінченням виконавчих дій по виселенню.

17 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_1, так як остання самостійно повернулась проживати у приміщення, з якого її виселили.

Як вбачається з рішення суду від 21 грудня 2012 року загальна площа будинковолодіння, з якого було виселено ОСОБА_1 сягає 83,20 кв.м.

При цьому згідно пояснень ОСОБА_1 остання повторно вселилась у вказане приміщення, так як у неї відсутнє інше майно, де б вона мала можливість проживати.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний будинок був предметом іпотеки, проте не був придбаний за кредитні кошти.

В постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі № 6-39цс15 міститься правовий висновок стосовно виселення мешканців з житлового будинку, який є предметом іпотеки, зокрема: «За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки,надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення(частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року справа № 1630цс15, від 25 листопада 2015 року справа № 6-1061цс15 та від 30 вересня 2015 року № 6-1892цс15.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Згідно правової позиції Верховного суду України висловленій у справі № 6-1356цс15 від 02.03.2016 р: «7 червня 2014 року набув чинності ОСОБА_2 України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі ОСОБА_2 № 1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_2 № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії,вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності».

Більше того, ОСОБА_2 № 1304-VII не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішеньстосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Суд знаходить, що вимога про повторне виселення згідно ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження» нерозривно повязана з питанням законності проведення попереднього примусового виселення, про що зокрема наголошено в ухвалі Апеляційного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року.

Виселення ОСОБА_1 було здійснено 18.08.2015 року, зокрема і шляхом винесення речей останньої з вказаного вище будинку. Загалом виконавчі дії по виселенню здійснювались в період час з 05 грудня 2014 року по 11 вересня 2015 року.

Таким чином, виселення ОСОБА_1 відбулось в період дії мораторію на вказані примусові виконавчі дії, тоді як сама ОСОБА_1 підпадала з огляду на обставини і площу нерухомості під дію Закону України № 1304-VII і у відповідності до інших нормативно-правових актів мала і право на надання іншого житлового приміщення.

З огляду на вказане, дії по виселенню ОСОБА_1 були незаконними, а тому і вимога про потворне її виселення не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повторне виселення ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі у пяти денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя