Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1394/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Є.У.№ 2-722/09 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення додаткового строку, достатнього на подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2009 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення додаткового строку, достатнього на подання заяви про прийняття спадщини. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його бабуся ОСОБА_7, після смерті якої залишилася спадщина, до складу якої входить дача, розташована на земельній ділянці у СТ «Мукомел», Малокатеринівської сільської ради, Запорізького району Запорізької області, яку спадкодавець заповіла йому 10.07.1998 року. Спадкоємцями першої черги являються діти померлої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Посилаючись на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, просив суд на підставі ст.1272 ч.3 ЦК України визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2009 року позовні вимоги задоволені, визначено ОСОБА_3 додатковий строк 3 (три) місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який в апеляційній скарзі зазначає, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 був також її чоловік ОСОБА_8, його батько, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Посилаючись на те, що судовим рішенням вирішено питання про права і обов'язки його батька, який не був залучений до участі у розгляді справи, просив суд як правонаступник померлого спадкоємця скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7 - бабуся заявника, яка 10 липня 1998 року належну їй дачу, що знаходиться в садівницькому товаристві «Мукомол», розташовану на території Малокатеринівської селищної ради, Запорізького району, Запорізької області, заповіла ОСОБА_3 (а.с.6,5).

До складу спадкового майна входили ? частка квартири, і вищевказана дача.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 були син ОСОБА_4 (батько позивача), який 19 серпня 2004 року подав заяву про прийняття спадщини в Третю запорізьку державну нотаріальну контору, дочка ОСОБА_5, яка із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк до нотаріальної контори не зверталася і спадщину не прийняла, а також чоловік спадкодавця ОСОБА_8, який фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав, був зареєстрований в спадковій квартирі і був співвласником ? частки цієї квартири.

1 вересня 2009 року ОСОБА_8 помер, спадкоємцем першої черги після його смерті є його син ОСОБА_6, (апелянт у цій справі), який звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину тільки у грудні 2016 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запопріжжя від 15 березня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_8 (а.с.37-38).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 24 листопада 2016 року про встановлення факту проживання ОСОБА_6 однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_8 скасовано, заяву про встановлення юридичного факту залишено без розгляду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не знав про наявність заповіту, а відповідачі проти задоволення позову не заперечували.

Дійшовши висновку про наявність поважних причин для визначення позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час відкриття спадщини 24 лютого 2004 року позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ще не набув повноліття, а тому за положенням ст.1268 ч.4 ЦК України він вважався таким, що прийняла спадщину, оскільки в порядку, встановленому ст.1273 ЦК України від неї не відмовлявся.

Проте вказане порушення норм матеріального права не призвело до порушення прав ОСОБА_6 з огляду на такі обставини.

На момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_8 (батько апелянта) був живий. Після смерті своєї дружини ОСОБА_7 з лютого 2004 року і до своєї смерті, яка сталася 1 вересня 2009 року, до нотаріальної контори не звертався, свої спадкові права на належну йому частку у спадковому майні у передбаченому законом порядку не оформив. Рішення суду першої інстанції в цій справі за життя не оскаржував.

Вказаним судовим рішенням спадкові права ОСОБА_8 не порушені, оскільки за положенням ст.1268 ч.4 ЦК України ОСОБА_3 вважається таким, що прийняв спадщину.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи позивач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, до складу якої входить дача, 15 липня 2009 року.

Апелянт ОСОБА_6 вперше звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини тільки у грудні 2015 року, тобто з пропуском встановленого ст.1270 ЦК України. Судовим рішенням в іншій справі, яким ОСОБА_6 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлена відсутність поважних причин, які перешкоджали спадкоємцю своєчасно прийняти спадщину. Як зазначено в судовому рішенні від 15 березня 2016 року, у спадкоємця ОСОБА_6 перешкод для подання заяви про прийняття спадщини не було, він не скористався правом на прийняття спадщини, так як домовився із сестрою, що вона одноособово прийме спадщину, оформить її і продасть квартиру, а виручені від продажу кошти вони поділять порівну (а.с.37).

Відповідно до вимог ст.ст.3, 292 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особи, які не брали участі у розгляді справи, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права чи обов'язки.

Юридична заінтересованість особи, яка оскаржує судове рішення в апеляційному порядку, зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 не надав апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження його доводів про прийняття спадщини після смерті свого батька, оскаржуваним рішенням спадкові права ні ОСОБА_6, ні його батька ОСОБА_8 не порушені, передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення з одних лише формальних міркувань через вісім років після його ухвалення не має.

Незалучення до участі у розгляді цієї справи у 2009 році ОСОБА_8 в якості співвідповідача не призвело до порушення прав його сина ОСОБА_6

Та обставина, що у 2016 році між ОСОБА_6 і спадкоємцями ОСОБА_7 виник судовий спір з приводу квартири, що належала ОСОБА_8 і ОСОБА_7, не є підставою для перегляду оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що право на справедливий суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції повинно тлумачитися в контексті Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права, одним із основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)[ВП], № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Бочан проти України (№2) від 5 лютого 2015 року щодо принципу юридичної визначеності, права на справедливий суд (п.п57-58 рішення) наголошено, що складовою права на справедливий суд є принципи resiudicata або юридичної визначеності у цивільному провадженні, зокрема коли таке провадження стосується третіх осіб, які мають власні законні інтереси, що повинні захищатися. Більше того, навіть якщо Договірною Стороною передбачено можливість подання на підставі рішення Суду клопотання про відновлення завершеного судового провадження, саме національні органи влади мають визначити порядок розгляду такого клопотання та встановити критерії визначення, чи необхідне у конкретній справі відновлення провадження.

Отже вирішуючи питання про перегляд судового рішення, суд повинен забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За вказаних обставин апеляційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі ст.308 ЦПК України - підлягає залишенню без зміни, оскільки не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2009 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: