Справа № 474/906/16-ц
Провадження № 2/474/14/17
РІШЕННЯ

Іменем України

26.01.17 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, -

встановив:

26.12.2016р. ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідача), в якому, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, яка прийнята судом, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Позов обґрунтований тим, що 02.10.2007р. на підставі нотаріально оформленого договору купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1, позивач купила в ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1.

23.10.2007р. ОСОБА_4 підприємством "Первомайське міське бюро технічної інвентаризації" вказаний житловий будинок зареєстрований за позивачем, та останній видано технічний паспорт.

Як зазначає позивач житловий будинок з господарськими спорудами знаходиться на земельній ділянці розміром 0,15 га, яка використовувалася та на даний час використовується позивачем для обслуговування житлового будинку і на дану земельну ділянку був виданий державний акт на право приватної власності на землю виконкомом Врадіївської селищної ради 11.11.1993р. на ім'я ОСОБА_5, зареєстрований за № НОМЕР_2.

Однак, як зазначає позивач ОСОБА_5 за своє життя не встиг виготовити технічну документацію на вказану земельну ділянку, як і не зробив це спадкоємець за заповітом ОСОБА_2, тому кадастровий номер ділянці не присвоєний, технічна документація відсутня, а позивач самостійного цього зробити не може.

На підставі вищевикладеного та приписів п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. 381 Цивільного кодексу України, позивач вказує на необхідність задоволення позову.

Позивач в судове засідання не з'явилася, проте 30.12.2016р. подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розгляд справи проводити за її відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити, при цьому пояснив, що він успадкував після смерті ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_1, який використовував до моменту відчуження позивачу. Відповідач також пояснив, що з моменту набуття права власності на житловий будинок він також користувався земельною ділянкою розміром 0,15 га, яка відведена для обслуговування вказаного будинку, без будь-яких обмежень. Крім того, зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 це одна і та ж особа.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, враховуючи те, що визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом встановлено наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 20.04.1999р.

Згідно інформації наданої Врадіївською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті ОСОБА_6 відкрита спадкова справа №166/2001, зареєстрована у спадковому реєстрі за № НОМЕР_4, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46401063 від 12.01.2017р.

З матеріалів спадкової справи № 166/2001 слідує, що ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповітом від 19.03.1999р., зареєстрованим в реєстрі за № НОМЕР_5, зробив розпорядження, яким належний йому житловий будинок з присадибною ділянкою, що розташований в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2, з правом довічного проживання в ньому сина ОСОБА_7.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3

25.07.2007р. Державним нотаріусом Врадіївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_2 успадкував після померлого ОСОБА_6, житловий будинок з будівлями та спорудами, який знаходиться за АДРЕСА_1, та який розташований на земельній ділянці фонду селищної ради.

Рішенням Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 21 від 29.01.2016р. назву вулиці Дзержинського перейменовано на Паркова.

Водночас, з матеріалів справи слідує, що на ім'я ОСОБА_5, який мешкає по АДРЕСА_1, 11.11.1993р. видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2, згідно якого останньому на підставі рішення виконкому Врадіївської селищної ради народних депутатів від 29.09.1993р. за № 158 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,15 га, яка розташована на території Врадіївської селищної ради, для обслуговування житлового будинку.

Згідно інформації наданої Відділом Держгеокадастру у Миколаївській області № 29-14.12-0.4-2092/25-16 від 15.12.2016р. станом на 14.12.2016р. вартість земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку становить 186 865 грн. 87 коп.

Судом також встановлено, що 02.10.2007р. ОСОБА_2 та позивач уклали договір купівлі-продажу, предметом якого був житловий будинок за АДРЕСА_1, з господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним в порядку визначеному чинним законодавством.

Вказаний договір оформлено нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № НОМЕР_11 від 02.10.2007р., а також зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.10.2007р.

На підставі вказаного договору за позивачем ОСОБА_4 підприємством "Первомайське міське бюро технічної інвентаризації" зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_10 від 23.10.2007р., а також видано технічний паспорт на житловий будинок.

Встановивши вказані обставини, суд вважає, що між сторонами виникли відносини щодо визнання права власності на земельну ділянку, яку надана для обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення.

З тексту договору купівлі-продажу житлового будинку слідує, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою знаходження житлового будинку не була предметом договору, а сторони жодним чином не погодили умови щодо переходу права власності на неї до позивача.

При чому, слід наголосити на тому, що матеріали справи не містять жодної інформації, а позивачем та його представником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували юридичний факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7, який виданий на ім'я ОСОБА_8, належав ОСОБА_6, та що ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_6 земельну ділянку, право власності на яку посвідчене вказаним державним актам, та що вказана земельна ділянка взагалі входила в спадкову масу після смерті ОСОБА_6.

Однак, слід також зазначити, що з пояснень представника позивача та відповідача, а також матеріалів справи можна дійти висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5, це фактично одна і та ж особа, оскільки право власності на житловий будинок оформлено на ім'я ОСОБА_6, що підтверджується витягами з Реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_8 та № НОМЕР_9 від 03.07.2007р., дублікатом свідоцтва про право власності серії НОМЕР_12 від 03.07.2007р., а право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку, оформлено на ім'я ОСОБА_5, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_7 від 11.11.1993р.

В контексті даних обставин слід також наголосити на тому, що відповідач після смерті ОСОБА_6 успадкував житловий будинок, який належав останньому та почав користуватися земельною ділянкою, яка хоча юридично і записана на ім'я ОСОБА_5, однак надана виключно для обслуговування будинку, який належав ОСОБА_6, та який використовував земельну ділянку за призначенням.

Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку), право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у даному випадку, слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16.

Отже, з сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач успадкувавши після сперті ОСОБА_6 житловий будинок, набув таким чином на нього право власності та автоматично набув право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку. В подальшому під час продажу житлового будинку позивачу, право власності на зазначену земельну ділянку також автоматично перейшло до останньої.

Таким чином, враховуючи обставини встановлені судом, в іншому окрім судового порядку, підтвердити своє право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, позивач не може, а тому її право підлягає захисту в суді, а отже позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України витрати зі сплати судового збору підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянкою України, право власності на земельну ділянку розміром 0,15 га, яка надана для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Врадіївський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол