Справа № 369/7682/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/381/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 4 25.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Білоконь О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

встановила :

у липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі з 24 червня 1995 року по 24 листопада 2014 року.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Вказує, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства ними набуто спільне майно, а саме: земельна ділянка АДРЕСА_1; 1/4 частини житлового будинку загальною площею 120кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 1/4 частина земельної ділянки АДРЕСА_3; земельна ділянка АДРЕСА_4; житловий будинок площею 180кв.м. розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_4

Просив ухвалити рішення, яким виділити йому у 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1; 1/8 частину житлового будинку загальною площею 120кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; 1/8 частину земельної ділянки № 12, розташованої за адресою: АДРЕСА_3; 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,12га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4; 1/2 частину житлового будинку площею 180кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4. Виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1; 1/8 частину житлового будинку загальною площею 120 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/8 частину земельної ділянки № 12, розташованої за адресою: АДРЕСА_3; 1/8 частину земельної ділянки розміром 0,12га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4; 1/2 частину житлового будинку площею 180кв.м.,що розташований за адресою: АДРЕСА_4.

В свою чергу у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 24 червня 1995 року до 24 листопада 2014 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач за зустрічним позовом зазначила, що за час спільного проживання з відповідачем до фактичного припинення шлюбних відносин ними набуте спільне майно (майнові права), яке підлягає поділу та яке відповідач не включив у первісний позов, а саме: майнові права на квартиру в житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_5; автомобіль Volkswagen Transporter Т5, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 і квадроцикл.

Факт набуття майнових прав на квартиру в житловому комплексі у АДРЕСА_5 підтверджується Договором №11/06/07-Б від 11.06.2007 року, який укладено ОСОБА_3 з Дочірнім підприємством «Дніпровський круг».

Відповідно до п.2.3. Договору вартість майнових прав на квартиру становить 296 480 грн. 00 коп.

Листом №102 08.07.2010 року Дочірнє Підприємство «Дніпровський круг» повідомило про необхідність доплатити суму у розмірі 16 660 грн. 00 коп.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки майнові права на квартиру набуті за час шлюбних відносин, кошти по договору сплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, то майнові права на 1/2 квартири за Договором належить їй на праві спільної сумісної власності.

Окрім того, за час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль Volkswagen Transporter Т5, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та квадроцикл, зазначаючи, що ці транспортні засоби були зареєстровані за ОСОБА_3

Просила визнати за нею майнові права на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_5 за Договором №11/06/07-Б від 11.06.2007 року; право власності на 1/2 автомобіля Volkswagen Transporter Т5, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2; право власності на 1/2 квадроцикла.

Пізніше ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідчем за зустрічним позовом укладено договір №11/06/07-Б від 11 червня 2007р., та додаткову угода від 15.12.2008р. з Дочірнім підприємством «Дніпровський круг» купівлі майнових прав на однокімнатну квартиру у житловому комплексі із офісними приміщеннями, що будується за адресою АДРЕСА_5

Посилаючись на ту обставину, що автомобіль Volkswagen Transporter Т5, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 був відчужений без відома і згоди позивачки за зустрічним позовом в період шлюбу позивачка за зустрічним позовом просила суд поділити спільне майно набуте під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_6 1/2 частину майнових прав на предмет договору №11/06/07-Б від 11 червня 2007 р., додаткова угода від 15.12.2008 р., укладеного між Дочірнім Підприємством «Дніпровський круг» та ОСОБА_3, ринкова вартість яких складає 450 000,00 грн. згідно висновку про незалежну оцінку майнових прав, проведеної суб»єктом оціночної діяльності ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» станом на 23.06.2016 р.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 152 258,00 грн. в якості компенсації належної їй половини вартості відчуженого не в інтересах спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,1528га, цільове призначенням земельної ділянки-для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_4

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов також задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на майнові права на 1/2 частину квартири № 165, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за договором № 11/06/07-Б від 11.06.2007 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в матеріалах справи є належні докази самочинної реконструкції спірного об'єкта нерухомості після введення його в експлуатацію та після отримання свідоцтва про право власності.

Також, апелянт зазначає, що неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи полягає в тому, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування, правовідносинам сторін надана неправильна кваліфікація, попри те, що обставини справи з'ясовані повністю.

Просила скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічний позов в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 152 258,00 грн. в якості компенсації належної їй половини вартості відчуженого не в інтересах сім'ї спільного сумісного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 1995 року Копилівською сільською радою Макарівського району Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Від шлюбу подружжя має спільних дітей ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року шлюб що зареєстрований 24 червня 1995 року Копилівською сільською радою Макарівського району Київської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, актовий запис № 2 - розірвано.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що спільною сумісною власністю подружжя є та підлягає поділу: земельна ділянка АДРЕСА_1; 1/4 частини житлового будинку загальною площею 120кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; 1/4 частина земельної ділянки АДРЕСА_3; земельна ділянка АДРЕСА_4; житловий будинок площею 180 кв. м. розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_4.

Так, щодо земельної ділянки АДРЕСА_1, то поширення режиму спільної власності подружжя на них судом першої інстанцції не було встановлено.

Зокрема, на підставі рішення Шпитьківської сільської ради народних депутатів від 23.03.1995 р. №22/9 про надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд позивачка за зустрічним позовом отримала земельну ділянку площею 0,1502га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на землю на підставі рішення Шпитьківської сільської ради народних депутатів від 23.03.1995 р. №22/9 про надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд 15 листопада 1997 року.

Крім того, встановлено, що вказана земельна ділянка не була придбана у шлюбі, а була отримана відповідачем в порядку приватизації на підставі рішення Шпитьківської сільської ради народних депутатів від 23.03.1995 р. №22/9 згідно з правилами Земельного кодексу в порядку приватизації, а, отже, згідно з п.5 ч.1 ст.57 CK України є її особистою власністю, будучи отриманими шляхом реалізації особистого права громадянина України на приватизацію земельних ділянок під час перебування у шлюбі.

Щодо 1/8 частини житлового будинку та 1/8 частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, які позивач просить виділити йому у власність суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності за законом виданим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори від 21 січня 1997 року ОСОБА_2 набула право приватної власності на 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та 1/8 частку земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний житловий будинок.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/8 частина житлового АДРЕСА_3 та 1/8 частина земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, були отримані ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_7 в зв'язку з чим на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2, а відтак на вищевказане майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Також, встановлено, що 11.06.2007 року між Дочірнім підприємством «Дніпровський круг» та ОСОБА_3 укладено договір №11/06/07-Б купівлі-продажу майнових прав на квартиру у житловому комплексі із офісним приміщеннями, що будується за адресою: АДРЕСА_5

Як вбачається з листа ДП «Дніпровський круг» за № 28-07/2016 від 28.07.2016 р. вартість майнових прав становила 296 480,00 грн.

Станом на 20 липня 2016 року житловий будинок в цілому збудований, але в експлуатацію не введений, здійснюються заходи для введення будинку в експлуатацію.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Так, щодо земельної ділянки АДРЕСА_1, то поширення режиму спільної власності подружжя на них не встановлено, оскільки вказана земельна ділянка не була придбана у шлюбі, а була отримана ОСОБА_2 в порядку приватизації та є її особистою власністю, отриманою шляхом реалізації особистого права громадянина на приватизацію земельних ділянок під час перебування у шлюбі.

Щодо 1/8 частини житлового будинку та 1/8 частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 то зазначена частина будинку та земельної ділянки були отримані ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_7, у зв'язку з чим є особистою приватною власністю ОСОБА_2, а відтак на вищевказане майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Також, визнаючи за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на майнові права на 1/2 частину квартири №165, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за договором №11/06/07-Б від 11.06.2007 року суд надав належну оцінку доказам, що джерелом набуття майнових прав за вищезазначеним договором були спільні сумісні кошти, одержані від продажу нежитлового приміщення кафе, що був побудований подружжям.

Таким чином, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню частково, а саме суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4; право власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,1528га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 та право власності на майнові права на ? частину квартири №165, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за договором №11/06/07-Б від 11.06.2007 року. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

З вищезазначеними висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно п.п.23,24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 CK України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім»ю України , що діяв на момент виникнення спірних правовідносин , визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що 1/8 частина житлового АДРЕСА_3 та 1/8 частина земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, були отримані ОСОБА_2 в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_7 в зв'язку з чим на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2, а відтак на вищевказане майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Закон «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 закону).

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов'язків належать, зокрема, договірні зобов'язання майнового характеру, зобов'язання з утримання тощо, обов'язки з відшкодування шкоди, а також обов'язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів виходить із рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, що передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Частиною 2 ст.65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При вирішенні даного спору суд враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У статті 65 СК України йдеться про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У зв'язку з цим, вирішуючи даний спір слід керуватися пунктами 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно них, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4; права власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,1528 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, а також визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 та права власності на майнові права на ? частину квартири №165, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за договором №11/06/07-Б від 11.06.2007 року.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна виходячи з наступного.

По справі встановлено, та сторони не заперечують, що спірне рухоме майно (автомобіль) придбане у 2012 році у шлюбі, джерелом набуття цього майна були кошти сім'ї та особиста праця колишнього подружжя.

Спірний автомобіль був зареєстрований на відповідача. Дата первинної реєстрації 12.10.2012 року. Дата перереєстрації на ОСОБА_8 18.09.2014 року.

І свідок ОСОБА_8 і ОСОБА_3 підтвердили той факт, що спірне авто було відчужене у вересні 2014 року в рахунок повернення начебто позичених у 2013 році ОСОБА_3 у ОСОБА_8 15000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Заявлена ОСОБА_9 сума компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім'ї автомобіля в розмірі 152258 грн. обґрунтована тим, що вартість аналогічного за комплектацією та роком випуску авто, на час розгляду справи становить від 265 360 грн. до 343 672 грн., то ж середня ціна 304 516 грн., а половина цієї вартості 152 258 грн. відповідно.

Попри те, що між сторонами немає спору про статус майна (особисте чи спільне) немає спору про визнання праовчину щодо відчуження майна недійсним, натомість є спір про виплату компенсації, в розмірі половини вартості його відчуження, судом дана неправильна кваліфікація відносинам сторін за зустрічним позовом зокрема стосовно спірного автомобіля.

ОСОБА_2 надала суду власні письмові пояснення та виклала факти, що мають значення для вирішення спору щодо рухомого майна, у тому числі на підтвердження своїх тверджень про відчуження ОСОБА_3 спірного авто не в інтересах сім'ї, проте вони взагалі не взяті судом до уваги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволнні позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого автомобіля Volkswagen Transporter T5, д.р.н. НОМЕР_4, 2008 року випуску підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 152 258,00 грн. в якості компенсації належної їй половини вартості відчуженого автомобіля Volkswagen Transporter T5, д.р.н. НОМЕР_4, 2008 року випуску.

В решті рішення є законним та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволнні позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого автомобіля Volkswagen Transporter T5, д.р.н. НОМЕР_4, 2008 року випуску скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 152 258,00 грн. в якості компенсації належної їй половини вартості відчуженого автомобіля Volkswagen Transporter T5, д.р.н. НОМЕР_4, 2008 року випуску.

У задоволенні іншої частини апеляційної скарги відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді