Номер провадження: 22-ц/785/714/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, третя особа КП „Житлово-комунальний сервіс „Пересипський про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третьої особи КП „Житлово-комунальний сервіс „Пересипський про виселення ОСОБА_2 із квартири № 129 в буд.№ 123-б по вул.Чорноморського козацтва в м.Одесі, посилаючись на те, що остання самовільно вселилася в дане жиле приміщення.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2016 року позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено у повному обсязі. Виселено ОСОБА_2 з квартири № 129 в буд.№ 123-б по вул.Чорноморського козацтва в м.Одесі без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на наступних підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що:

Квартира АДРЕСА_1, яка знаходилась у користуванні ОСОБА_4 не приватизована, та відповідно знаходиться у комунальній власності громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та оперативному управлінні Суворовської райадміністрації (а.с. 8).

Згідно із довідкою від 17.03.2016 року (випискою із домової книги про склад сім'ї та прописки) особовий рахунок на кв. № 129 було відкрито на ім'я ОСОБА_4 (а. с. 9, 14, 15).

В квартирі АДРЕСА_2 на час смерті квартиронаймача інших осіб зареєстровано не було.

ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає в кв. № 127, 128, 132 по вул. Чорноморського козацтва, № 123-6, в м. Одесі сім'єю із шести осіб та займає три квартири площею 36,01 м 2. Особовий рахунок в квартирі № 130 площею 11,68 м 2 відкритий на ОСОБА_5 (а.с. 16).

Крім того, ОСОБА_2, як вбачається з відповідної довідки від 28.03.2016 року, на квартирному та кооперативному обліку (як особа, яка потребує поліпшення житлових умов) не перебуває (а. с. 18).

Квартиру АДРЕСА_3 самовільно зайняла ОСОБА_2 (а. с. 6, 7, 10-13).

ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу, виданого Відділом державної реєстрації цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 13.05.2015 року є дружиною ОСОБА_4 (а.с. 34).

17.05.2013 року ОСОБА_4 помер у віці 67 років.

Відповідно до довідки, виданої Відділом судово-медичної експертизи трупів ОСОБА_6 охорони здоровя Одеської обласної державної адміністрації та лікарського свідоцтва про смерть № 1663 від 18.05.2015 року смерть ОСОБА_4 настала внаслідок атеросклеротичної хвороби серця 17.05.2015 року (а. с. 57-58).

Як вбачається з довідки Одеського онкологічного диспансеру від 07.05.2015 року ОСОБА_4 перебував на обліку в диспансері , як хворий, з 19.08.2013 року (56).

Після смерті ОСОБА_4 похованням померлого займалася його дружина ОСОБА_2 (а. с. 51-55).

Задовольняючи заявлені вимоги про виселення ОСОБА_2 з самоправно зайнятого нею жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодного доказу правомірності проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

В якості обгрунтування заявлених вимог про виселення позивач зазначив, що відповідач самоправно зайняла житлове приміщення, оскільки їй не видавався ордер на вселення у житолове приміщення, договір найму щодо спірного жилого приміщення не укладався, відповідач забезпечена житлом і не перебуває на квартирному та кооперативному обліках, у відповідача відсутні умови, за яких згідно з житловим кодексом України надається вивільнене житло, яке належить територіальній громаді м. Одеси.

Судом встановлено, що в однокімнатній комунальній квартирі АДРЕСА_4 в якості квартиронаймача проживав ОСОБА_4, який незадовго до смерті зареєстрував шлюб з відповідачкою, яка мешкала по сусідству.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За положеннями ч. 1 ст. 106 ЖК Української РСР, повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В розумінні СК України до дружини наймача відноситься особа, з якою наймач перебуває в зареєстрованому шлюбі (термін «дружина» означає не тільки жінку, а й чоловіка), права і обов'язки дружини наймача виникають одночасно з наймачем у разі внесення до ордера її прізвища та спільного вселення у жиле приміщення.

До дружини наймача відноситься також особа, яка вселилася у найняте приміщення після реєстрації шлюбу з наймачем для створення сім'ї і постійного проживання у найнятому жилому приміщенні.

На підтвердження свого сімейного стану відповідачем надано свідоцтво про шлюб, відповідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 13.05.2015 року.

Зазначаючи про процесуальний обовязок доведення сторонами обставин, на які вони посилаються в якості обгрунтувань своїх вимог або заперечень, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач будучи в зареєстрованому шлюбі з квартиронаймачем ОСОБА_4 вселилася до ОСОБА_4 в якості дружини і займає спірну кімнату, як член сімї померлого квартиронаймача, на підтвердження чого нею надано свідоцтво про шлюб.

Проте, зазначаючи про самоправність зайняття жилої кімнати, квартиронаймачем якої був ОСОБА_4, Суворовська райадміністрація не надала доказів про самоправність зайняття відповідачкою житлового приміщення, ківартиронаймачем якого був її чоловік.

Забезпеченість відповідачки іншим житлом, не перебування її на квартирному та кооперативному обліках, відсутність підстав для надання відповідачці вивільненого житла, не подання ОСОБА_2 зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщенням в даному випадку не свідчать про самоправність зайняття нею спірного житлового приміщення.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для набуття висновку, про самоправне зайняття ОСОБА_2 жилого приміщення квартири АДРЕСА_4.

Відповідачка не відноситься до осіб, які підлягають виселенню з указаних підстав.

Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Під час розгляду справи в районному суді позивач не використав своє процесуальне право змінити підстави позову або доповнити обгрунтування заявлених вимог іншими обставинами зокрема щодо дотримання встановленого порядку вселення.

На стадії апеляційного перегляду справи ЦПК України не наділяє позивача процесуальним правом змінювати підстави позову або доповнювати позов іншими обгрунтуваннями, які не були заявлені та не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в числі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача з підстав самоправного зайняття нею жилого приміщення в порядку ч.3 ст. 116 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 вселилася до квартиронаймача ОСОБА_4 в якості дружини, і що позивачем не доведено про самоправність зайняття нею жилого приміщення, квартиронаймачем був її померлий чоловік, підтверджуються матералами справи і приймаються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач проживала разом з ОСОБА_4 з 2009 року тобто до реєстрації шлюбу, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами. Акт про проживання відповідача у спірній кімнаті за підписами сусідів не містить посилання на період, з якого відповідач проживає у житловому приміщенні, де квартиронаймачем був ОСОБА_4 Факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу не встановлювався.

Враховуючи наведене, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 про виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_7