Провадження № 2/761/838/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Толкач О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Державний нотаріус Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. про визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений 30.09.1997 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та зареєстрований на Київській універсальній біржі за реєстраційним № 02902/10350; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.09.1997 року на Київській універсальній біржі між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено та зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_6 придбав у власність житловий будинок, загальною площею 54,6 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1. Вказаний договір не було посвідчено нотаріально через наявність колізійних норм у законодавстві, проте, на ім'я ОСОБА_6 було видано Державний акт на право приватної власності на земельку ділянку для обслуговування жилого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, спадкоємцями останнього за законом є ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при цьому останні від прийняття спадщини відмовились на користь позивача. Однак, державним нотаріусом було відмовлено у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючі документи на майно не відповідають чинному законодавству. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Треті особи про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, уц судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За згодою представника позивача суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив.

30.09.1997 року на Київській універсальній біржі між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено та зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_6 придбав у власність житловий будинок загальною площею 54,6 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1.

Домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_6 у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності та зроблено запис у реєстровій книзі за № 4140, що засвідчується написом на Договорі купівлі-продажу та довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно № ПБ-2015 2261 від 17.11.2015 року.

26.08.1998 року ОСОБА_6 на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.02.1998 року № 221 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області 24.03.2015 року.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_6, а отже спадкоємицею першої черги за законом згідно ст. 1261 ЦК України.

Одночасно право на спадщину за законом на підставі ст. 1266 ЦК України отримали онуки спадкодавця - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Однак, вказані особи відмовились від прийняття спадщини на користь позивача, про що зробили відповідні нотаріально засвідчені заяви, а відтак позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Враховуючи зазначене позивач звернулась до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (спадкова справа № 446/2015) та видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької нотаріальної контори Артеменко Л.М. від 15.01.2016 року Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1, оскільки правовстановлюючі документи на вказане майно не відповідають чинному законодавству України.

Невідповідність Договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства України полягає у тому, що вказаний договір був зареєстрований на біржі та не був посвідчений нотаріально, як того вимагає положення ст.ст. 209, 657 ЦК України.

Слід зазначити, що Договір купівлі-продажу був укладений та зареєстрований на біржі 30.09.1997 року.

Згідно ст.227 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року (у редакції, що діяла на момент укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Разом з тим, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договори, укладені на біржі, не підлягають нотаріальному засвідченню.

Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N56 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056 (далі - Правила державної реєстрації), які діяли на момент укладення договору та його державної реєстрації, визначено, що державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Згідно п. 6 додатка № 1 до вказаних Правил державної реєстрації одним із видів правовстановлюючих документів, поряд із договорами купівлі-продажу, засвідченими приватними та державними нотаріусами, визнано також договори купівлі-продажу, укладені на біржі.

Тобто, фактично нормативні акти розглядали такі договори як правовстановлюючі документи окремо від аналогічних договорів, засвідчених нотаріусами.

Відповідно до порядку проведення державної реєстрації, передбаченого п. 2.2. Правил державної реєстрації, заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію), а відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу.

Договір купівлі-продажу, укладений на біржі, був зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації, що свідчить про визнання його як такого, що є законним та відповідає чинному законодавству України.

Разом з тим, слід зазначити, що згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.09.1994 року № 18/5 також було передбачено, що право власності на жилий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни або договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі.

Тобто, законодавець визнавав договори купівлі-продажу, укладені на біржі без нотаріального посвідчення, як окремий вид правовстановлюючого документу на нерухомість, поряд із аналогічними нотаріально посвідченими договорами.

Наявність таких положень чинного на момент укладення Договору купівлі-продажу законодавства дозволяв визнавати як правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомого майна, вільно реєструвати договори, укладені на біржі та нотаріально не посвідчені, як працівникам бюро технічної інвентаризації під час реєстрації прав власності, так і нотаріусам при укладанні правочинів щодо нерухомості, придбаної за такими договорами.

Враховуючи все вищевикладене, відповідач вважав, що повністю виконав всі вимоги чинного законодавства України, передав майно, яке згодом було зареєстровано у встановленому порядку в БТІ, а тому відмовився після укладення договору вчиняти будь-які дії, пов'язані із нотаріальним посвідченням цивільно-правової угоди.

Легітимізація договору та, відповідно, права власності спадкодавця на житловий будинок, знайшли своє опосередковане підтвердження також і в переданні ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.02.1998 року № 221.

На підставі вказаного розпорядження спадкодавцем було оформлено Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) від 26.08.1998 року серії НОМЕР_3.

Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

За п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України дійсним в судовому порядку можна визнавати тільки нікчемний правочин, а нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному засвідченню, то виходить, що визнавати дійсними в судовому порядку можна тільки ті правочини, які підлягають нотаріальному засвідченню в силу закону; перш ніж визнавати правочин дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному засвідченню.

У відповідності до зазначеної статті суд може визнати дійсним лише той договір, який за законом підлягав нотаріальному засвідченню, але сторони уклали його без додержання цієї форми й одна зі сторін виконала його повністю або частково, а друга ухиляється від нотаріального оформлення укладеного договору.

Як випливає із вищевикладеного, сторони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу, здійснили фактичні дії по передачі предмета договору, його оплаті, виконанні платежі до бюджету, не дотримавши лише умови щодо нотаріального посвідчення такого договору з огляду на наявність колізійних норм у чинному на момент вчинення правочину законодавстві.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання договору дійсним підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_6, після смерті якого залишилось спадкове майно, при цьому Свідоцтво про право на спадщину позивач отримати не в змозі через невідповідність чинному законодавству правовстановлюючих документів на нерухоме майно, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після померлого.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 215, 220, 1216, 1218, 1222, 1297 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 213- 215, 226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Державний нотаріус Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. про визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на нерухоме майно - задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений 30.09.1997 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та зареєстрований на Київській універсальній біржі за реєстраційним № 02902/10350.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: