У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора м. Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кукурудз Тетяна Юріївна, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання договору дарування квартири недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року виконуючий обов'язки прокурора м. Запоріжжя в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що в провадженні СВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області знаходиться кримінальне провадження № 0000501 від 20 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України. В ході розслідування встановлено, що 10 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Кукурудз Т.Ю. було посвідчено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_8 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, після чого остання 20 жовтня 2014 року намагалась продати цю квартиру невідомій особі. На момент посвідчення договору дарування ОСОБА_8 померла (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року), що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Позивач зазначав, що вказаний договір дарування не відповідає положенням ст. ст. 203, 317, 319, 717, 718 ЦК України, оскільки власник квартири на момент вчинення спірного правочину помер, втративши своє право власності, а невстановлені особи не мали права розпоряджатись нерухомим майном.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати недійсним з моменту укладання договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 10 жовтня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1844.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 10 жовтня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу КукурудзТ.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1844.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 жовтня 2014 року між ОСОБА_8 як дарувальником та ОСОБА_4 як обдаровуваною було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 1844.

Разом із тим, згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданого 23 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, та актовим записом про смерть № 417 від 23 січня 2014 року, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, до якої увійшли банківські вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які за заповітом успадкувала громадянка ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 08 липня 2014 року, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11

Квартира АДРЕСА_1 належала померлій ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1094 від 25 березня 1998 року, виданим Запорізьким титано-магнієвим комбінатом. Спадкоємці щодо цього нерухомого майна відсутні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що оспорюваний правочин 10 жовтня 2014 року не міг бути вчинений фізичною особою ОСОБА_8, оскільки остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та дійшов обґрунтованого висновку про його недійсність.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні, обґрунтовані й справедливі рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення посягають на непорушене право власності ОСОБА_6 на квартиру, яку вона здобула на законних підставах, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко