Провадження № 2-о/225/15/2017
Справа № 225/5857/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Нємиш Н.В.,

народних засідателів Годлевської Л.Ю., Григоренко В.В.,

за участю секретаря Андрієвої Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, безвісно відсутнім.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з початку 2001 року проживала з ОСОБА_2 однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. 19.09.2002 року у них народилась донька - ОСОБА_3. З початку 2015 року заявниця з донькою почали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 виїхав до м.Києва на заробітки, з того часу його місцезнаходження їй невідоме, з ним втрачено будь який звязок. На теперішній час виникла необхідність в визнанні ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

Визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім необхідно заявнику для можливості вільного пересування з дитиною за межі України та оформлення допомоги на дитину.

Представник заявника в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Представник заінтересованої особи - Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області, в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення заяви заперечував, вважає недоведеним факт відсутності ОСОБА_2 в місці його постійного проживання протягом одного року.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Судом встановлено, що з початку 2001 року заявниця проживала з ОСОБА_2 однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки. 19.09.2002 року у них народилась донька - ОСОБА_3 (а.с.10).

Як зазначила заявниця в своїй заяві, ОСОБА_2 проживав разом з нею і їх спільною дитиною, з початку березня 2015 року виїхав до м.Києва на заробітки, з того часу його місцезнаходження їй невідоме, з ним втрачено будь який звязок.

В той же час заявник на доведеність факту відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання більше одного року не надала суду жодного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.248 ЦПК України суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме.

ОСОБА_2 згідно паспорту зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто на неконтрольованій території, де органи державної влади не здійснюють повноваження, що унеможливлює зробити запити до відповідних держаних організацій для отримання інформації про його місцезнаходження.

Останній рік перед зникненням ОСОБА_2 постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, але у підтвердження цього не надано довідки переселенця або інші документи, що підтверджують останнє постійне місце проживання (перебування).

Заявницею не здійснено жодних заходів, направлених на розшук ОСОБА_2, оскільки відсутнє звернення до МВ УМВС щодо розшуку зниклої особи.

Тобто відомостей про відсутність ОСОБА_2 в місці постійного проживання судом не здобуто та заявницею не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає недоведеним факт відсутності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в місці його постійного проживання протягом одного року, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, ст. 43 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа- Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання особи безвісно відсутньою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

Народні засідателі: