Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1994/16Головуючий у 1-й інстанції Суркова В.П.
Пр. № 22-ц/778/570/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Пята Запорізька державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, яка померла 10.03.2015 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 10.03.2015 року померла її дочка ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. У 2007 році дочка тяжко захворіла, через це була у безпорадному стані, потребувала постійного лікування, стороннього догляду та матеріальної допомоги. З 2002 року до 2012 року відповідач та її дочка жили разом. Коли дочці стало зовсім погано, відповідач пішов від неї. Вона та її чоловік доглядали за дочкою, запозичували грошові кошти на ліки та достатнє харчування, просили сторонніх людей доглядати за неї. Відповідач під час тяжкої хвороби дружини, яка була у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання їй будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, а після смерті став претендувати на майно ОСОБА_5, звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та усунути ОСОБА_4 від права на спадщину.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 141), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.145).

В автоматизованому порядку замінено у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі спочатку суддею Маловічко С.В. суддю Осоцького І.І. у звязку із відставкою останнього (а.с. 143-144), а потім суддею Кочетковою І.В. суддю Маловічко С.В. у звязку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 153-154).

Розгляд цієї справи, призначеної апеляційним судом на 09 березня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 156-157) через першу неявку відповідача ОСОБА_4, відносно якого в апеляційного суду відсутні дані про належне його повідомлення про дане судове засідання (а.с.151-152).

У судове засідання 30 березня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.161), у тому числі відповідач ОСОБА_4 через свого представника за договором адвоката (а.с. 34-35) ОСОБА_6 (а.с. 159), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_4 та представник третьої особи - Пятої Запорізької державної нотаріальної контори не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач ОСОБА_4 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, третя особа - Пята Запорізька державна нотаріальна контора подала апеляційному суду заяву поштою (а.с. 162-163), в якій просила розглядати дану справу за відсутністю її представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_4 та представника третьої особи - Пятої Запорізької державної нотаріальної контори і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання третьої особи - Пятої Запорізької державної нотаріальної контори задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившхся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю позивача ОСОБА_2, представника останньої за договором адвоката (а.с. 30-33) ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- позивача ОСОБА_2, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що у 2013 році у померлої дочки загострилась хвороба, та вона забрала її жити до себе, вона визнає, що чоловік померлої відповідач ОСОБА_4 з 2013 року надавав допомогу померлій, приходив до дочки 1 (один) раз на тиждень, проносив їжу, також він купляв ліки для померлої, витрати на ліки відповідачу потім компенсували на його роботі, але вважає таку допомогу недостатньою і не хоче, щоб ОСОБА_4 мав право у порядку спадкування на частину їх квартири;

- представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що інших доказів, окрім тих, що наявні у матеріалах цієї справи, позивач надати суду у цій справі не може, медичних довідок, в яких би прямо було зазначено, що померла дочка позивача ОСОБА_5 потребувала стороннього догляду чи перебувала у безпорадному стані, немає,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215, 294 ЦПК України, ст. 1224 ЦК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, у тому числі ненадання позивачем суду належних доказів того, що відповідач ОСОБА_4 ухилився від надання допомоги спадкоємцеві ОСОБА_5, а остання через тяжку була у безпорадному стані.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 10 березня 2015 року померла ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть, копія а.с.11).

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло №16113, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради 05.08.2004 року, зареєстрованого ОП ЗМБТІ 16.08.2004 року, р. №7042413 в книзі 191 номер запису 35334 (витяг від 16.08.2004 року за № 4448078 а.с.13 -14).

За час свого життя ОСОБА_5 заповіту не залишила, тому спадкоємцями першої черги за законом після її смерті відповідно до вимог ст.1261 ЦК України є батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та чоловік: ОСОБА_4 (відповідач).

Після смерті ОСОБА_5 всі спадкоємці своєчасно, у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із відповідними заявами до нотаріальної контори, зокрема:позивач ОСОБА_2 (про прийняття спадщини а.с. 69 звор.) та відповідач ОСОБА_4 (про прийняття спадщини а.с.80 звор.), ОСОБА_7 (про відмову від спадщини на користь позивача ОСОБА_2 а.с. 70 звор.) (спадкова справа № 174-2015 до майна померлої 10.03.2015 року ОСОБА_5, відкрита Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, фотокопія а.с. 69-96) .

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, наведеній в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 19.03.2008 року - відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлена, що вона ухилялась від надання допомоги спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи з змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити факт ухилення особи від надання спадкоємцеві допомоги, і факт перебування спадкоємця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкоємцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді таких справ суду належить з'ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

За приписами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_5 у 2007 році тяжко захворіла, через що була у безпорадному стані, потребувала постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 через безпорадний стан фізично та матеріально не мала можливості самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, суду першої інстанції позивачем та представником останньої у матеріали цієї справи під час розгляду цієї справи надано не було.

Суд першої інстанції правильно вважав, що покази свідків з боку позивача в судовому засіданні про хворобливий стан ОСОБА_5 не свідчать про її безпорадність.

Матеріали справи також не містять доказів того, що ОСОБА_4, маючи дохід, свідомо ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги.

У суді першої інстанції позивачем та її представником не було надано належних доказів того, що відповідач ОСОБА_4 ухилився від надання допомоги, яку міг надавати, спадкодавцю ОСОБА_5, що остання потребувала допомоги, перебуваючи у безпорадному стані через тяжку хворобу, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій справі про те, що у задоволені позову позивача у цій справі необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що померла ОСОБА_5 хворіла на «цироз печінки» та інш. (довідка а.с. 24), саме «цироз печінки» став причиною смерті останньої (лікарське свідоцтво, копія а.с. 12).

Незрозумілою є позиція позивача у цій справі, яка у своєму позові (а.с.2) та у своїй апеляційній скарзі (а.с.129) наполягала на тому, померла ОСОБА_5 хворіла на «цейроз нирок».

Однак, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача суду першої інстанції у цій справі не надані належні, допустимі докази того, що у звязку із цим, ОСОБА_5 через будь-яку тяжку хворобу, зокрема цироз печінки, тощо саме перебувала у безпорадному стані, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, а її чоловік - відповідач у цій справі ОСОБА_4 свідомо умисно ухилився від надання цієї допомоги спадкодавцеві ОСОБА_5

Не можна показами свідків у суді підтверджувати обставини, які мають бути підтверджені лише письмовими доказами (ст. 64 ЦПК України), зокрема медичними довідками про перебування спадкодавця у безпорадному стані, потребу у сторонньому догляді тощо).

Належні, допустимі докази того, що ОСОБА_4 ухилявся від надання будь-якої допомоги спадкодавцю ОСОБА_5, та що остання її потребувала, у цій справі також відсутні та стороною позивача суду першої інстанції не надані.

Навпаки, встановлено, що ОСОБА_4 надавав спадкодавцю ОСОБА_5 допомогу, яку мав можливість надавати (зокрема після перевезення останньої до квартири позивача у 2013 році приносив ОСОБА_5 їжу, купляв для неї ліки), що підтверджується наявною у матеріалах цієї справи письмовою випискою по рахунку ОСОБА_4 у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за 2013-2015 року (а.с. 46-63) та визнано у суді апеляційної інстанції у судовому засіданні позивачем ОСОБА_2 (ст. 61 ч. 1 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Хоча суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, у тому числі розяснював особам, які беруть участь у цій справі, надати апеляційному суду докази, передбачені ст. 303 ч. 3 ЦПК України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи (розяснював особам, які беруть участь у справі, їх права, витребував та досліджував спадкову справу, досліджував інші докази сторін, зокрема допитував свідків тощо).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України було вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2, як інвалід 2 групи довічно (посвідчення, копія а.с. 135), була звільнена в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9