АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/945/17 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

при секретарі - Котлярової М.Ю.

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав , -

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. Позбавити батьківських прав ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітнього сина.

У листопаді 2016 року позивачем була подана заява про забезпечення позову в якій позивач просив накласти заборону на виїзд його неповнолітнього сина ОСОБА_7 для виїзду за кордон - в Португалію, у супроводі біологічної матері, проживання та навчання до досягнення ним повноліття без згоди та супроводу на такий виїзд батька ОСОБА_3, оскільки такий виїзд будь-куди, а тим більше за кордон з неадекватною особою, яка схильна до суїциду є небезпечним для дитини", до розгляд справи по суті; накласти заборону на виготовлення проїзного документа його неповнолітньому сину ОСОБА_7 для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_3, на тих же підставах: до набрання чинності рішенням по справі заборонити будь-яким особам у будь-якій формі вчиняти дії щодо вивезення його малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі м. Харкова без його згоди як батька, та залишати з будь-якими особами, зокрема біологічною матір'ю його сина ОСОБА_5 та розгляду справи по суті, посилаючись на те, що невжиття вказаних заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення його позову

Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою судді ОСОБА_7. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права, та не повне з'ясування обставин по справі, що мають значення для правильного вирішення його заяви. Зазначив в обґрунтування скарги, що суд порушив принцип неупередженості та об'єктивності, не врахував інтереси дитини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може

За загальним правилом заявник зобов'язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Стаття 152 ЦПК України містить перелік видів забезпечення позову, який не є вичерпним.

Згідно ч. 1 п. 2, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані щодо відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив, з того, що заявником, всупереч вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження існування реальної загрози утруднення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення його позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6. про визначення місця проживання їх спільної дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та позбавлення ОСОБА_6. батьківських прав відносно сина.

Також, з тексту позовної заяви вбачається, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 24.12.2013 року, яке було зміненого рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 17.02.2014 року, визначено порядок участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_7.

Однак, судова колегія враховує той факт, що доказів на підтвердження заяви, що невжиття заходів позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду позивач не надав. При цьому сам він лише припускає, що невжиття заходів забезпечення позову можуть спричинити негативні наслідки для дитини та утруднити виконання рішення у разі задоволення його позовних вимог.

Також, судова колегія враховує те, що відповідно до п.п.1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянином України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом процесуального права при постановленні ухвали, зокрема, ст. 152 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, постановлена ухвала скасуванню не підлягає як постановлена із додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.304, 307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -