РІШЕННЯ

іменем України

22 березня 2017 рокуСправа №451/1559/16-ц
Провадження № 2/451/117/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

з участю: секретаря судового засідання Крикавської М.М.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 представника позивача, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

23 грудня 2016 року до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 представник позивача, ОСОБА_2, відповідно до вимог якої, просить визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на частку у розмірі 1/8 у житловому будинку №66 по вулиці Центральній в с.Немилів Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_4, який помер 23 вересня 2010 року.

В обґрунтування позову посилається на обставини, що 23 вересня 2010 року помер син позивача - ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право власності на частку у розмірі 1/4 у житловому будинку №66 по вулиці Центральній в селі Немилів Радехівського району Львівської області.

За час свого життя ОСОБА_4 розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту не робив. Дане майно також не було об'єктом і спадкового договору.

У подальшому, протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини позивач, як спадкоємець першої черги за законом, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася. Однак, позивач фактично постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_3 - відповідач доводилася спадкодавцю дружиною, а відтак також є спадкоємцем за законом першої черги, яка також прийняла спадщину належним чином та у встановлений законом строк, оскільки проживала на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем.

Однак, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне нерухоме майно по причині недостатності доказів прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця.

Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, зазначає, що за захистом прав позивача вимушений звертатися до суду.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав у повній мірі та надав пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2-3). Окрім цього наголосив, що свідоцтво про право власності на будинковолодіння видане після смерті спадкодавця ОСОБА_4, що унеможливлює реалізацію прав позивача у позасудовому порядку. Позов просить задоволити.

Відповідач ОСОБА_3, надавши до суду заяву із визнанням вимог, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.24).

Вислухавши пояснення представника позивача та покази свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом встановлено, що померлому 23.09.2010 року ОСОБА_4 (а.с.4), відповідно до Свідоцтва на нерухоме майно від 23.03.2011 року та Витягу про державну реєстрацію прав №29601118 від 08.04.2011 року належить на праві приватної спільної часткової власності, 1/4 частка житлового будинку №66 по вул.Центральна в с.Немилів Радехівського району Львівської області (а.с.6-7) та, яку ОСОБА_2 має намір успадкувати (а.с.2-3).

Із наданих представником позивача обґрунтувань у судовому засіданні та даних, викладених у довідці Немилівської сільської ради Радехівського району Львівської області за №444 від 06.12.2016 року вбачається, що померлий 23.09.2010 року ОСОБА_4 на момент смерті був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 і разом з ним були також зареєстровані ОСОБА_2 мати та ОСОБА_3 дружина. А також, що від імені померлого ОСОБА_4 селищна рада заповіту не посвідчувала (а.с.5).

Із копії свідоцтва про смерть серія 1-СГ №048931 вбачається, що ОСОБА_5 померла 12.06.2006 року і така була власником приватної спільної частки 1/4 житлового будинку №66 по вул.Центральна в с.Немилів Радехівського району Львівської області і, яку в порядку спадкування успадкувала позивачка ОСОБА_2 у судовому порядку (а.с.34-36).

Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №46117920 від 12.12.2016 року зазначено дані, що після смерті ОСОБА_4, який помер 23.09.2010 року, приватним нотаріусом ОСОБА_6 заведена спадкова справа за №229/2016 від 12.12.2016 року (а.с.32-33).

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Відповідно до вимог статей 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до змісту частин 2, 3 статті 1223 ЦК України зазначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно частини 1 статті 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Щодо частки на яку заявляє права позивач, слід зазначити, що враховуючи принцип рівності часток між спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину належним чином та у встановлений законом строк, розмір частки позивача у спадковому нерухомому майні становить такий же, які у ОСОБА_3 відповідача у справі, тобто 1/8.

Приймаючи до уваги, що право власності на будинковолодіння №66 по вулиці Центральній у с.Немилів Радехівського району зареєстровано у частках за особами, в тому числі і у розмірі 1/4 за ОСОБА_4 (спадкодавцем) уже після смерті останнього, наведене унеможливлює позивачу реалізацію її спадкових прав у позасудовому порядку.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст.174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, підписавши заяву про визнання позову (а.с.24), не обмежена у повноваженнях на вчинення зазначеної процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209-212,215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на частку у розмірі 1/8 у житловому будинку №66 по вулиці Центральній в с.Немилів Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_4, який помер 23 вересня 2010 року.

Стягнути із ОСОБА_3, жительки с.Немилів Радехівського району, на користь ОСОБА_2, жительки с.Немилів, вул.Центральна,66 Радехівського району Львівської області 551 гривню 20 копійок понесених нею судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_7