АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/4504/14-ц Номер провадження 22-ц/786/179/17Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову вказував, що під час шлюбу з ОСОБА_4 він придбав спірну квартиру за його особисті кошти від реалізації належної йому іншої квартири, а відповідачка на той час взагалі не працювала і не мала джерел доходів.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири вартістю згідно договору 15 373 гривень.

В обґрунтування позову вказувала, що спірна квартира є спільною власністю колишнього подружжя, оскільки куплена за кошти від продажу житла, яке було приватизовано ОСОБА_3, а вона відмовилась від участі в його приватизації хоча фактично з дітьми проживали в ній.

Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 12 січня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено: визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при ухваленні рішення помилково застосував до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.57 СК України (у редакції чинній на час ухвалення рішення у справі), натомість мав керуватися приписами 60 СК України, які були чинними на час вчинення правочину з придбання спірної квартири у власність.

Окрім того, суд не дав належної правової оцінки доказам, які свідчать про те, що спірна квартира була придбана для сім'ї, тобто правочин з її придбання у власність вчинений в інтересах сім'ї.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період із 02 червня 2001 року до 12 березня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей (а.с.8-10).

У період шлюбу ОСОБА_3 одноособово приватизував квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із чим отримав свідоцтво про право власності на житло (а.с.11).

21 вересня 2007 року квартира АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 квітня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, була продана власником за 70 590 грн на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2007 року(а.с.12).

03 жовтня 2007 року у період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовичем М.В. за № 4690, вартістю 30 746 грн (а.с.13).

Також судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_3 хоча і в шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 24 цієї постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-264Іцсі5, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Установлено, що розпорядження органу приватизації від 18 квітня 2007 року та свідоцтво про право власності на житло, видане 18 квітня 2007 року ОСОБА_3 Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися, як і не визнавалися недійсними чи нікчемними договори купівлі-продажу від 21 вересня та від 03 жовтня 2007 року, тобто вони є чинними.

Під час нового розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не надала суду нових належних і допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність (незаконність) приватизації ОСОБА_3 одноособово квартири АДРЕСА_2, та спростовували б ту, обставину, що саме кошти від проваджу приватизованої квартири були використані для придбання спірної квартири.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_7, а не спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку, що хоча спірна квартира АДРЕСА_1 і придбана в шлюбі, проте за кошти, які належали позивачу особисто, отримані від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, а не придбана в результаті спільної праці та за спільні кошти подружжя, враховуючи відсутність доказів про внесення коштів, одержаних від продажу приватизованої квартири, до сімейного бюджету сторін.

Суд обґрунтовано вважав, що нотаріально посвідчена згода ОСОБА_4 на купівлю ОСОБА_3 спірної квартири не є достатнім і належним доказом на підтвердження належності спірної квартири до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд належно оцінив ту обставину, що ОСОБА_4 не виявила бажання на приватизацію квартири АДРЕСА_2 за нею зберігалося право користування займаним житлом, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку, що придбання іншого житла з урахуванням інтересів членів сім'ї не суперечить вимогам ст. 59 СК України.

Доводи апеляційної скарги щодо укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири в інтересах сім'ї та виникнення у зв'язку з цим права спільної сумісної власності подружжя ґрунтуються на припущеннях, належними та допустимими доказами не підтверджені та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання суду першої інстанції на норму п.4 ч.1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) є хибним, оскільки суперечить приписам ст.5 ЦК України. Проте, ця помилка не мала наслідком ухвалення незаконного рішення по суті. На час укладення угоди з купівлі-продажу спірної квартири пункт третій ч.1 ст.57 СК України визначав, що майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю чоловіка або дружини. Аналіз цієї норми закону у її системному зв'язку з нормами ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» дає підстави обґрунтовано стверджувати, що приватизація державного житлового фонду - це особливий, визначений спеціальним законом порядок набуття кожним громадянином (за наявності певних умов) у особисту приватну власність житла державного (комунального) житлового фонду, незалежно від перебування у шлюбі та/або інших сімейних відносинах.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, та ухвалив обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.303, ст.307, ст.308, ст.315, ст.319 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: О.А.Лобов

Судді: П.С.Абрамов

С.А.Гальонкін

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов