АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. ОСОБА_1

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна, третя особа ОСОБА_6, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 грудня 2016 року,

встановила:

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 226 733 гривні.

Посилався на те, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_4, як представник власника нерухомого майна, та ОСОБА_3, за участі ОСОБА_6, уклали попередній договір купівлі-продажу приміщення станції технічного обслуговування літера «В» по вулиці Південно-Кільцевій, 2-М в місті Чернівці. Згідно вказаного попереднього договору позивач передав в рахунок авансу відповідачу 5000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_4 та власник нежитлових приміщень ОСОБА_6 відмовилися укласти з позивачем обумовлений договір купівлі-продажу нерухомого майна та повернути сплачені кошти.

Зазначав, що жодних правовідносин між сторонами не має, оскільки власниця приміщення станції технічного обслуговування літера «В» по вулиці Південно-Кільцевій, 2-М в місті Чернівці не надавала повноваження ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу та укладений правочин є нікчемним.

Вважав, що відповідач без достатніх правових підстав отримав від нього суму коштів, еквівалентну 5000 доларів США та відмовляється їх повертати.

Також з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати в сумі 86 034 гривні 30 копійок та 3 відсотки річних в сумі 15 649 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 грудня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 аванс в розмірі 41 000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США, за нікчемним договором завдатку.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 1 статті 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно частини 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2013 року агентство нерухомості «Фотуна», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписали попередній договір .

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 зобовязався передати ОСОБА_6 аванс в сумі 41 000 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США (а.с.7-9).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 14 квітня 2016 року, в задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку 122 650 гривень авансу та 122 650 гривень неустойки за договором завдатку від 24 грудня 2013 року відмовлено. В цьому рішенні суд прийшов до висновку, що договір від 24 грудня 2013 року є нікчемним.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт передачі коштів в сумі 41 000 гривень ОСОБА_3 відповідачу.

При цьому суд першої інстанції помилково витлумачив зміст двадцять четвертого абзацу мотивувальної частини рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2016 року.

В своєму рішенні суд вказав на те те, що зазначеному вище рішенні суд встановив ту обставину, що ОСОБА_3 не надав суду доказів того, що він передав ОСОБА_4 кошти в сумі 41 000 гривень.

Із змісту двадцять четвертого абзацу мотивувальної частини рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2016 року вбачається, що суд прийшов до висновку про те, що переданий позивачем аванс в сумі 41000 гривень отримав ОСОБА_4, а не власник обєкта нерухомості ОСОБА_6

Суд першої інстанції також не врахував, що недоведеність позову, який ОСОБА_3 подавав в іншій цивільній справі не може бути підставою для відмови в позові у цій справі.

Із змісту шістнадцятого абзацу мотивувальної частини заочного рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 8 лютого 2016 року вбачається, що суд встановив ту обставину, що ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 41 000 гривень в якості авансу.

Відповідно до правил ст. 61 ч. 3 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Отже, ОСОБА_4 без належної правової підстави володіє грошовими коштами позивача в сумі 41 000 гривень, які підлягають поверненню.

Враховуючи наведені вище обставини безпідставними є доводи позивача про те, що він 24 грудня 2013 року передав ОСОБА_4 5000 доларів США.

Колегія суддів вважає , що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь інфляційних втрат в сумі 86034 гривні 30 копійок та трьох відсотків річних в сумі 15649 гривень відповідно до правил ст. 625 ЦК України є безпідставними.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15.

Стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК, виключає застосування ст. 625 ЦК у тому випадку, коли ст. 536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобовязання. Така вказівка, зокрема міститься у ч. 2 ст. 1214 ЦК України (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей).

З огляду на вказану правову позицію до правовідносин, що склалися між сторонами, не підлягають застосуванню правила статті 625 ЦК України.

До спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошима підлягає застосуванню стаття 536 ЦК України.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі припинення дії договору та збереження грошових коштів без достатньої правової підстави не встановлено договором , законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 3-39 гс 15.

Позивачем не наведено умов дійсного договору, закону або іншого акту цивільного законодавства згідно яким відповідач зобовязаний сплатити проценти в розмірі, який він зазначив в позові.

Із змісту ухвали Верховного Суду України від 5 лютого 2016 року у справі №6-251ц16 вбачається, що Верховний Суд України погодився з висновками суду касаційної інстанції щодо відмови у позові про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі статей 536, 1214, 1048 ЦК України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 3-39гс15.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна слід задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, які набуті без достатньої правової підстави в сумі 41 000 гривень.

В решті позову слід відмовити з підстав, які зазначені вище.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позову на суму 41 000 гривень, що становить 18,08 відсотків від ціни позову.

З квитанції №300 від 21 червня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатив судовий збір за подання до суду позову в сумі 2267 гривень 33 копійки (а.с.2).

З квитанції №4 від 26 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 3 025 гривень, хоча мав сплатити відповідно до Закону 2494 гривні 6 копійок (а.с.99).

Отже, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 860 гривень 86 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, які набуті без достатньої правової підстави в сумі 41 000 (сорока однієї тисячі) гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 860 (вісімсот шістдесят) гривень 86 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Кулянда М.І.

ОСОБА_1