АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/147/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23, 47 Фролов О. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівНовікова О. М., Фетісової Т. Л.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Агрофірма «Легедзене» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що між нею та ТОВ «Агрофірма Легедзене», був укладений договір оренди землі за № 336, який 02.08.2012 року був зареєстрований у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області за №05500.

Відповідно до п.8 Договору, строк дії становить 5 років. 02.08.2017 року закінчується строк оренди земельної ділянки і орендар зобов'язаний її повернути.

Однак ще до закінчення даного договору до позивачки звернувся представник відповідача ОСОБА_7 з пропозицією збільшити виплати по орендній платі з укладенням додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.

З вказаною пропозицією позивач погодилась та 11.11.2015 року надала ОСОБА_7 довіреність на представництво її інтересів в усіх установах і організаціях з питань оформлення договору оренди земельної ділянки.

12.11.2015 року між позивачкою та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, за якою орендар зобов'язується сплачувати збільшену орендну плату за користування земельною ділянкою.

В березні 2016 року ОСОБА_6 стало відомо, що відповідно до укладеної з відповідачем додаткової угоди строк оренди земельної ділянки збільшився на 12 років, хоча про це домовленості не було. Тому позивачка звернулась до відповідача з заявою про повернення додаткової угоди та просила не проводити її державну реєстрацію.

11.03.2016 року позивач скасувала довіреність на ім'я ОСОБА_7 на представництво її інтересів, про що було повідомлено ОСОБА_7

Однак 16.03.2016 року ОСОБА_7 надала до державного реєстратора Тальнівського районного управління юстиції заяву про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі.

ОСОБА_6 зазначає, що представник ОСОБА_7 не мала повноважень на представництво її інтересів щодо державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі, всупереч її волі здійснила реєстрацію вказаної угоди, яка на думку позивача є недійсною, що і змусило позивачку звернувся до суду з даним позовом.

Позивач просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 12 листопада 2015 року до договору оренди землі № 336 від 15 червня 2011 року укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ «Агрофірма «Легедзене» номер запису про державну реєстрацію 13750371, дата державної реєстрації 16.03.2016, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28803725 від 18.03.2016 року.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 12 листопада 2015 року до договору оренди землі №336 від 15 червня 2011 року укладену між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Легедзене», номер запису про державну реєстрацію 13750371, дата державної реєстрації 16.03.2016, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28803725 від 18.03.2016.

Не погодившись з рішенням судом у листопаді 2016 року ТОВ «Агрофірма «Легедзене» звернулася з апеляційною скаргою.

Вимоги мотивуючи тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення помилково виходив з того, що підписана сторонами додаткова угода до договору оренди землі на момент звернення ОСОБА_6 до ТОВ «Агрофірма «Легедзене» не була вчиненим правочином, оскільки її державна реєстрація ще не відбулася, а тому її учасники мали право відмовитися від завершення процедури укладення додаткової угоди до договору шляхом відкликання підпису та відмови від його державної реєстрації та послався на частину 3 статті 640 ЦК України, вказавши при цьому, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Але, на думку апелянта, суд не врахував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України № 1878-VI від 11.02.2010 частину 3 статті 640 ЦК викладено в новій редакції: «3. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення». Ці зміни набули чинності ще 01.01.2013.

Так само, на думку апелянта, при вирішення спору Тальнівський районний суд Черкаської області застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в нечинній редакції.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, місцевий суду ототожнив поняття «державної реєстрації правочину» з поняттям «державної реєстрації речових праві

на нерухоме майно та їх обтяжень», що на думку апелянта є хибним.

Тому висновок суду про те, що підписана сторонами додаткова угода до договору оренди землі на момент звернення ОСОБА_6 до ТОВ «Агрофірма «Легедзене» не була вчиненим правочином і є недійсною, апелянт вважає помилковим, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Апелянт просить суд:

скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч. 1, 2 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - Земельним Кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

Згідно положень п.2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 2,20 га кадастровий номер НОМЕР_2 /а.с.6/.

Відповідно до договору оренди землі №336 від 15.08.2011 року між ТОВ «Агрофірма Легедзене» та ОСОБА_6, був укладений договір оренди землі, відповідно до якого позивачу в користування була передана земельна ділянка площею 2,20 га сільськогосподарського призначення. Відповідно до п.8 Договору, строк дії становить 5 років. Державна реєстрація договору оренди землі була проведена 02.08.2012 року у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області за №05500. Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками /а.с. 7/.

12 листопада 2015 року, ОСОБА_6 та ТОВ «Агрофірма Легедзене» уклали додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 15 червня 2011 року №336, якою внесли зміни до розділів «Строк дії договору» ( п.8) , визначивши строк дії договору до 31 грудня 2013 року та «Орендна плата» ( п.9,п.15) /а.с. 9/., змінивши розмір орендної плати.

Подаючи позов, ОСОБА_6 зокрема вказала, що про умови додаткової угоди, зокрема щодо збільшення нею строку оренди на 12 років, вона дізналася у березні 2016 року. Але це не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вказана додаткова угода була підписана особисто позивачем ОСОБА_6, що підтверджує протилежне, оскільки підписавши угоду, ОСОБА_6 як орендодавець підтвердила, що погодила з орендарем ТОВ «Агрофірма Легедзене» визначені сторонами угоди умови, в тому числі й щодо строку оренди земельної ділянки.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви ОСОБА_6 послалася зокрема на ту обставину, що довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_7 вчиняти дії з приводу укладення і реєстрації цієї угоди, була нею відкликана, а отже проведена останньою реєстрація угоди є незаконною, що в цілому, на думку позивача є підставою для визнання додаткової угоди недійсною. З чим погодився суд першої інстанції, задовольнивши позов.

Але ці висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Так дійсно Довіреністю від 11.11.2015 року ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 представляти її інтереси («бути представником») в усіх підприємствах, установах та організаціях всіх форм власності, незалежно від підпорядкування, відповідних органах державної влади та місцевого самоврядування, тощо з питань оформлення договору оренди земельної ділянки, отримання витягу з Державного земельного кадастру, щодо земельної ділянки площею 2.20га, кадастровий номер НОМЕР_2. Для чого надала представнику право: подавати та підписувати від її імені документи, довідки; замовляти та одержувати необхідні довідки та документи, дублікати документів, витяги , рішення, розпорядження, проектно-технічну документацію, сплачувати належній їй платежі, розписуватися за неї, а також виконувати всі необхідні дії пов'язані з виконанням цієї довіреності /а.с.15/.

Ч. 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Так, згідно заяви від 11.03.2016 року, поданої на ім'я секретаря виконкому Легедзинської сільської ради, ОСОБА_6 скасувала довіреність на ім'я ОСОБА_7 від 11.11.2015 року номер реєстру 376 /а.с. 15/. Вказана заява зареєстрована в реєстрі за №07 /а.с. 11/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, було 16.03.2016 року зареєстровано не додаткову угоду до договору оренди землі, від 12.11.2015р., а право оренди земельної ділянки /а.с. 13-14/.

І хоча це право й було зареєстровано за зверненням ОСОБА_7 після подання вказаної заяви позивача та після скасування нею довіреності на ім'я ОСОБА_7, але підстав вважати, що остання діяла без належних на те повноважень, оскільки довіреність на її ім'я була скасована ОСОБА_6, не має. Тому, що ОСОБА_7 зверталася з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не від імені ОСОБА_6, а від імені ТОВ «Агрофірма Легедзене» (сторони правочину), діючи як представник даної юридичної особи на підставі довіреності, що підтверджується матеріалами реєстраційної справи /а.с.31-59/. А з такою заявою про державну реєстрацію права оренди міг звернутися будь-хто із сторін даного правочину, тому посилання ОСОБА_6 на цю обставину як на доказ, що дає підстави вважати право оренди протиправно зареєстрованим не знайшов підтвердження в ході розгляду справи та суперечить наявним у справі документальним доказами.

Під час розгляду справи № 6-643цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно із частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

А отже , враховуючи вказані вище обставини щодо реєстрації право оренди за спірним договором, відповідач надав достатньо доказів на підтвердження того, що на час звернення позивача з позовом до суду його право оренди було зареєстроване і договір є чинним.

З матеріалів справи також вбачається, що єдина підстава щодо визнання недійсною додаткову угоду від 12 листопада 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 15 червня 2011 року №336 ОСОБА_6 зазначає подання нею заяви з проханням не здійснювати державну реєстрацію додаткової угоди.

Дійсно 04.03.2016 року ОСОБА_6 звернулася з заявою на ім'я директора ТОВ «Агрофірма Легедзене», яка була зареєстрована за вх. №41 від 04.03.2016., згідно якої ОСОБА_6 просила повернути примірник договору оренди, що було підписано в жовтні 2015 року та не проводити його державну реєстрацію /а.с.10/.

Суд першої інстанції погодився з цими доводами та, пославшись на норми ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, що вже була не чинна на момент укладення спірного правочину, дійшов до висновку, що подання такої заяви до державної реєстрації правочину є підставою для визнання угоди недійсною.

Але при цьому суд не врахував, правову позицію Верховного суду України у справі № 6-127цс13 згідно якої вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Тому, враховуючи, що підписуючи спірну додаткову угоду ОСОБА_6 діяла з власної волі, що на цей момент сторони правочину досягнення згоди з усіх істотних умов, склавши та скріпивши підписом цей письмовий документ, то указана позивачем обставина про подання нею через три місяці після укладення правочину заяви щодо не проведення реєстрації права оренди не може бути підставою для визнання спірної додаткової угоди недійсною. А про наявність інших передбачених законом підстав для визнання договору оренди недійсним позивач не вказувала.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення було не вірно встановлено обставини справи, помилково застосовано норми матеріального права, не було враховано положення ст. 203, 215 ЦК України, правові позиції, що містяться в постановах Верховного суду України при розгляді справ з подібних правовідносин, то колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року, та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ТОВ «Агрофірма Легедзене».

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року - задовольнити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі - скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :