Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/2854/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 55 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «Коростенське МБТІ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до КП «Коростенське МБТІ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та моральної шкоди, обґрунтовуючи його тим, що з 26.01.2004 працювала у відповідача, проте наказом № 2-к від 28.12.2012 була звільнена згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На підставі її звернення у лютому 2016 року Управлінням Держпраці у Житомирській області проведено перевірку, якою встановлено, що у червні 2004 року позивачу не було нараховано індексацію заробітної плати і лише 27.04.2016 відповідачем було виплачено їй 105,00 грн. індексації.

Оскільки вказаними діями порушено її законні права, просила стягнути з КП «Коростенське МБТІ» 214157,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 20000,00 грн. заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове про задоволення її позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, а висновки суду є таким, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд помилково не врахував, як докази, листи Управління Держпраці у Житомирській області, якими встановлено факт не нарахування їй індексації, чим також підтверджено ту обставину, що її права порушувалися протягом 2004-2012.

Позивач вважає, що судом необґрунтовано не взято до уваги того, що індексація їй була виплачена лише у квітні 2016. Також вважає, висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом ОСОБА_2 працювала в КП «Коростенське МБТІ» з 26.01.2004 по 29.12.2012. Згідно наказу № 2-к від 28.12.2012 позивачка звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 6-8).

Відповідно до довідки КП «Коростенське МБТ»І, у жовтні 2012 року заробітна плата ОСОБА_2 складала 4569,96 грн., а у листопаді 2012 року - 6137,91 грн. Відтак, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 складала 5353,94 грн. (а. с. 15).

Як вбачається із матеріалів справи, 25.02.2015 під час проведення Управлінням Держпраці у Житомирській області перевірки діяльності КП «Коростенське МБТІ» було встановлено факт не нарахування ОСОБА_2 індексації заробітної плати за 2004-2012 роки.

28.04.2016 позивач отримала 105,51 грн. нарахованої за вказаний період роботи індексації (за 2004 р. 27,22 грн., 2006 р. 32,19 грн., 2008 р. 21,60 грн., 2009 р. 08,31 грн., 2011 р. 17,80 грн., а всього 107,12 грн. з врахуванням обовязкових стягнень) (а. с. 53, 54).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що після встановленого факту не нарахування відповідачем останній індексації заробітної плати за період з червня 2004 року по вересень 2011 року, у квітні 2016 року відповідач добровільно виплатив вказані кошти, умисність останнього, яка була б спрямована на не нарахування та не на виплату такої індексації на час звільнення позивача не встановлена.

З таким висновком суду не може погодитись колегія суддів, виходячи з такого.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи колегія суддів вважає за необхідне взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи те, що середня заробітна плата ОСОБА_2 складала - 5353,94 грн., а недоплачена сума складала лише - 107,12 грн., то враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Розмір заробітної плати позивачки становив - 5353,94 грн., сума заборгованості невиплаченої заробітної плати складає 107,12 грн., що становить 1,9% від заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки 214157,40 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності підлягають стягненню кошти в сумі 4068,99 грн. (1,9% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Також, відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1157,52 грн.

У решті рішення суду відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» ( Код ) на користь ОСОБА_2 4068,99 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обовязкових платежів та на користь держави 1157,52 грн. судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: