Справа № 489/5653/16-ц
Номер провадження 2/489/447/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням буд. АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 2003 р. по 2006 р. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, 2004 р.н., який після розірвання шлюбу батьків залишився проживати разом з матір'ю - ОСОБА_3 Позивач є власником вищезазначеного житлового будинку, в якому зареєстрований його неповнолітній син - ОСОБА_4, який хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте в будинку не проживає вже понад 10 років. Також вказував на те, що згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2016 р. його було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_4. Крім того реєстрація неповнолітнього ОСОБА_4 заважає позивачеві реалізувати своє право власності належним чином.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Проти позовних вимог заперечувала. Вказувала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки власне житло у відповідачки відсутнє, вона не має можливості зареєструвати сина за місцем свого проживання.

Представник третьої особи ЖКП ММР «Південь» в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.10.2006 р., шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 - розірвано.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2007 р.

Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.05.2010 р. ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

16.08.2016 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва було постановлено Рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відповідно до якого позовні вимоги задоволено. А саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ЖКП ММР «Південь» ЖЕК №16 від 13.09.2016 р. за вих. № 1684 у вищевказаному житловому будинку зареєстровані позивач - ОСОБА_2, а також його діти - ОСОБА_7,2009 р.н., та ОСОБА_4, 2004 р.н.

Згідно Акту про не проживання ЖКП ММР «Південь» ЖЕК №16 від 13.09.2016 р. ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_4 в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживають з травня 2005 року. З часу постановлення рішення судом (2010 рік) про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житлом, наміру вселення її самої, або сина ОСОБА_4 у спірне житло не відбувалось.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачка з неповнолітнім сином ОСОБА_4 вибули з житлового будинку позивача зі своїми речами в інше постійне місце проживання та вже тривалий час не проживають у цьому будинку. Їх особистих речей в будинку немає. Реєстрація неповнолітнього ОСОБА_4 за цією адресою створює перешкоди власнику у розпорядженні своїм майном.

Таким чином, при розгляді питання про визнання неповнолітнього ОСОБА_4, 2004 р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, де проживає його батько, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України.

Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Разом з тим судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та її неповнолітній син в будинку позивача не проживають з 2005 р., неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю, за рішенням суду від 27.05.2010 р. відповідачку визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку, який належить позивачеві на праві власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 64, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.С. Тихонова