Справа № 161/1281/15-ц Провадження № 22-ц/773/49/17 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки за апеляційними скаргами позивача ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 57-Б, за яким відповідачу надано кредит для придбання квартири в сумі 28 895 доларів США під 10 % річних з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2021 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 57-Б/П від 20 грудня 2006 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 16 січня 2015 року у неї виникла заборгованість в сумі 30 218,47 доларів США, що еквівалентно 477 390,40 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 21 707,63 доларів США, що еквівалентно 342 936,42 грн., заборгованість по відсотках - 556,03 доларів США, що еквівалентно 8 784,14 грн., заборгованість по сплаті комісії - 134,21 доларів США, що еквівалентно 2 120,25 грн., штраф за порушення умов кредитного договору - 2 889,50 доларів США, що еквівалентно 45 648,23 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 4 931,10 доларів США, що еквівалентно 77 901,36 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, посилаючись на те, що в день укладення вищезгаданих кредитного договору та договору поруки між банком та нею було укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Перед укладенням кредитного договору переддоговірної роботи з нею проведено не було, її не поінформовано про наявні форми кредитування, відмінність між ними. Натомість банк запропонував укласти договір за ануїтетною схемою, яка є найбільш дорогою. Також їй не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору, не надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту. Банк включив до кредитного договору та додаткової угоди № 1 до нього несправедливі умови про зміни у витратах. Зокрема, договором передбачено щомісячну плату за управлінням кредитом в розмірі 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості, а додатковою угодою - сплату комісії за оформлення кредитної справи в розмірі 1 459,20 грн. та комісії за поставку кредиту в розмірі 729,60 грн. Їй не видавався належно оформлений графік погашення кредиту, тому не відомо, які суми на які рахунки зараховувалися.

Існує суттєва різниця між нарахованими банком відсотками, які підлягають сплаті, та фактично сплаченими нею. За її розрахунками банк щомісячно вимагає від неї сплати зайвих 80,15 доларів США. Станом на 26 березня 2015 року вона повинна була б сплатити 27 013,50 доларів США, а фактично нею сплачено 35 719,63 долара США, тобто переплата становить 8 706,13 доларів США.

Банк не надав суду індивідуальну ліцензію на право видавати кредити в іноземній валюті.

Оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення, просила визнати недійсними вищезгадані кредитний договір, іпотечний договір та договір поруки.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року позовну заяву в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за недоведеністю. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено за безпідставністю.

Постановлено стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 6 606 грн. витрат на проведення експертизи.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсними іпотечного договору та договору поруки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «Надра» просить скасувати рішення суду від 21 жовтня 2016 року і стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 21 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову, визнати недійсними кредитний договір, іпотечний договір та договір поруки, зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою її квартири, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга позивача ПАТ КБ «Надра» підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 - частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що 20 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 57-Б, за яким банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) у сумі 28 895 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних строком на 180 місяців з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2021 року (т. 1, а. с. 5-6).

Згідно з п. 1.3.2. кредитного договору плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів).

Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 390,65 доларів США (п. 3.2.2. кредитного договору).

Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 10 числа поточного місяця (п. 3.3.3. кредитного договору).

Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, інших передбачених договором платежів та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього договору (п. 4.2.4. кредитного договору).

У разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу він сплачує банку пеню в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення (п. 5.2. кредитного договору).

Пунктами 4.3.14. та 5.4. кредитного договору передбачена також відповідальність позичальника у виді штрафу в розмірі 2 % від суми кредиту за здійснення повного його погашення протягом перших двох років користування кредитом.

Додатком № 1 до кредитного договору № 57-Б від 20 грудня 2006 року визначено Графік погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому, в якому зазначено дати щомісячних платежів, їх розмір, включаючи суми, що спрямовуються на погашення кредиту та на погашення процентів. Згідно з цим графіком до 20 грудня 2012 року включно ОСОБА_1 зобов'язана сплатити 58 342,56 доларів США, з яких - 28 895,00 доларів США тіла кредиту та 29 447,56 доларів США процентів (т. 1, а. с. 278-279).

Факт отримання ОСОБА_1 кредиту у позивача в сумі 28 895 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки від 20 грудня 2006 року (т. 1, а. с. 8) і відповідачем визнається.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 57-Б від 20 грудня 2006 року сторони домовилися доповнити договір пунктом 4.3.12, за яким позичальник зобов'язаний сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 1 459,20 грн. та комісію за поставку кредиту в розмірі 729,60 грн. (т. 1, а. с. 276).

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 20 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 57-Б/П, за яким поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно з основним боржником за виконання позичальником умов кредитного договору всім належним їй майном та грошовими коштами (т. 1, а. с. 7).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

20 грудня 2006 року сторони кредитного договору уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 271-275).

Згідно з наданим суду розрахунком банку станом на 16 січня 2015 року у ОСОБА_1 була заборгованість за кредитним договором в сумі 30 218,47, що еквівалентно 477 390,40 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 21 707,63 доларів США, що еквівалентно 342 936,42 грн., заборгованість по відсотках - 556,03 доларів США, що еквівалентно 8 784,14 грн., заборгованість по сплаті комісії - 134,21 доларів США, що еквівалентно 2 120,25 грн., штраф за порушення умов кредитного договору - 2 889,50 доларів США, що еквівалентно 45 648,23 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 4 931,10 доларів США, що еквівалентно 77 901,36 грн. (т. 1, а. с. 15-16).

Висновком судово-економічної експертизи № 7397 від 08 липня 2016 року встановлено, що сума заборгованості за кредитним договором № 57-Б від 20 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра» і ОСОБА_1, у розрізі основного боргу, відсотків за кредитом, щомісячної комісії, штрафів, які зазначені у позовній заяві, поданій ПАТ КБ «Надра», бухгалтерськими документами не підтверджується (а. с. 165-170).

Згідно з п. 5 вищевказаного висновку обґрунтувати дійсну суму боргу станом на 16 січня 2015 року з урахуванням сплачених коштів та умов договору, не надається можливості, оскільки сума заборгованості за кредитним договором № 57-Б від 20 грудня 2006 року бухгалтерськими документами не підтверджується (а. с. 165-170).

Відмовляючи за недоведеністю у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Надра» належними доказами не підтверджується.

Такий висновок суду відповідає дійсним обставинам справи, наданим сторонами доказам і вимогам законодавства.

Разом з тим, відмову у задоволенні зустрічного позову суд обґрунтував тим, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє від відповідальності боржника.

Однак наведені висновки щодо вирішення зустрічного позову не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливість умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Передбачені у п. 1.3.2. кредитного договору плата за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів) та у п. 4.3.12. цього ж договору - комісія за оформлення кредитної справи в розмірі 1 459,20 грн. і комісія за поставку кредиту в розмірі 729,60 грн. по суті є платежами, які позичальник має сплатити банку за дії, які банк здійснює на власну користь (оформлення кредитної справи), або за послуги, що супроводжують кредит (користування кредитом, поставка кредиту). Встановлення банком платежів за такі послуги є незаконним, а зазначені умови кредитного договору є несправедливими. Тому ці умови підлягають визнанню недійсними як такі, що не відповідають вимогам справедливості і суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно застосував вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору щодо згаданих його умов. Тому оскаржуване рішення в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову згідно з вимогами ст. 309 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вказані Правила прийняті і набрали чинності після укладення сторонами кредитного договору, а відтак вони не поширюються на спірні правовідносини. Однак в даному випадку пункти 1.3.2. та 4.3.12. кредитного договору визнаються недійсними не на підставі Правил, а у зв'язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому відсутні.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Правовими підставами вимог про визнання недійсним кредитного договору в цілому ОСОБА_1 зазначила частини 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

При цьому ОСОБА_1 зазначала, що переддоговірної роботи з нею банком проведено не було, їй не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Ануїтетна схема, за якою був укладений договір, є найбільш дорогою для неї і найбільш вигідною банку. Їй не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Однак такі доводи позивача за зустрічним позовом не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. В ньому вказано суму кредиту, річну відсоткову ставку, строк, на який видано кредит, умови його повернення, право дострокового погашення та інші умови (т. 1, а. с. 5-6).

Самою ОСОБА_1 надано апеляційному суду Графік погашення заборгованості по кредиту, що є невід'ємною частиною кредитного договору, в якому зазначено загальну суму коштів, що має бути сплачена позичальником протягом усього періоду дії договору, з чого можна зробити однозначний висновок про орієнтовну сукупну вартість кредиту. У графіку вказано, яка сума коштів має бути сплачена щомісячно, яка частина з них спрямовується на погашення тіла кредиту, а яка - на погашення процентів (т. 1, а. с. 278-279).

За таких обставин відсутність детального розпису сукупної вартості кредиту не може бути підставою для визнання недійсним договору в цілому.

Таким чином, перед укладенням договору позичальнику була надана інформація, передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а зміст договору відповідає вимогам ч. 4 цієї статті.

Підписавши договір і виявивши таким чином своє вільне волевиявлення на його укладення, ОСОБА_1 погодилася з наведеними умовами кредитного договору.

Отже до відома позивача за зустрічним позовом у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування.

Перед підписанням кредитного договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, а також порівняти їх з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, ОСОБА_1 могла отримати у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

Протягом багатьох років (з 2007 по 2014) ОСОБА_1 сплачувала кредит згідно з умовами договору, що підтверджується наданими нею копіями квитанцій (т. 1, а. с. 58-148). Наведене свідчить про те, що позичальник у повній мірі була обізнана з умовами договору і прийняла їх.

Крім того, відповідно до абзацу 14 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної у цій правовій нормі інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме - відшкодування збитків та сплату штрафів. Тобто навіть у випадку ненадання споживачу необхідної інформації він має право на відшкодування завданих такою бездіяльністю збитків, однак закон не передбачає у такому випадку визнання кредитного договору недійсним.

Згідно з Дозволом Національного банку України від 23 серпня 2002 року ВАТ КБ «Надра» мав право на здійснення операцій з валютними цінностями (т. 2, а. с. 5-6).

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що з грудня 2006 року по січень 2012 року сплачені нею кошти зараховувалися однією сумою в доларах США, а починаючи з лютого 2012 року платіж зараховувався одночасно двома валютами на один рахунок, то дані обставини пов'язані з виконанням договору і не можуть бути підставами для визнання його недійсним, оскільки згідно з вищевказаними нормами цивільного права підставою недійсності правочину є його невідповідність актам законодавства на момент вчинення, а не порушення цих актів у процесі виконання зобов'язань.

Аналізуючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір міг бути укладений сторонами без включення до нього пунктів 1.3.2. та 4.3.12., які визнаються недійсними, а тому підстав для визнання вказаного договору недійсним в цілому немає.

Єдиною підставою недійсності іпотечного договору та договору поруки ОСОБА_1 зазначила недійсність основного договору. Однак, оскільки основний кредитний договір не визнаний недійсним в цілому, то не можуть бути визнані недійсними і вказані договори забезпечення.

Наведені в апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» доводи про те, що висновком судово-економічної експертизи № 7397 від 08 липня 2016 року не спростовано проведений банком розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Навіть без врахування висновку судово-економічної експертизи № 7397 від 08 липня 2016 року (а. с. 165-177) ПАТ КБ «Надра» всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довело обставин, на які воно посилалося як на підставу своїх вимог щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, та розмір цієї заборгованості.

Наданий банком розрахунок заборгованості (т. 1, а. с. 15-16) був проведений з врахуванням передбаченої п. 1.3.2. кредитного договору щомісячної плати за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості. Однак даний пункт договору не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим визнається судом недійсним.

Оскільки в зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 була заявлена вимога про визнання кредитного договору, в тому числі і згаданого пункту, недійсним, апеляційним судом на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи шляхом надіслання письмових повідомлень неодноразово пропонувалося ПАТ КБ «Надра» надати суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором без врахування плати за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кожний календарний місяць, встановлену п. 1.3.2. договору, забезпечити явку в судове засідання представника для надання роз'яснень щодо заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, розрахунку заборгованості банку, надання заперечень на проведений ОСОБА_1 розрахунок її заборгованості за кредитним договором, наведений у зустрічній позовній заяві. Банк та його представник були письмово попереджені апеляційним судом, що у випадку неявки представника в судове засідання та не надання необхідних доказів на підтвердження заявлених вимог справа буде вирішена на підставі наявних у ній доказів (т. 1, а. с. 262, 284).

Однак банк вказаного розрахунку (без врахування п. 1.3.2. договору) та будь-яких роз'яснень чи заперечень суду не надав і в жодне судове засідання апеляційного суду свого представника не направив.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 навела розрахунок своєї заборгованості за кредитним договором без врахування передбаченої п. 1.3.2. договору щомісячної плати за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості на підставі формули розрахунку ануїтетного коефіцієнта (т. 1, а. с. 44-54). Згідно з цим розрахунком її заборгованість за кредитним договором на час пред'явлення позову та розгляду справи в суді була відсутня, а навпаки мала місце переплата в сумі 8 706,13 доларів США.

Жодних заперечень щодо цього розрахунку позичальника банк суду не надав і не спростував його.

Більше того, наданий банком суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с. 15-16) та наданий ним же такий розрахунок суду апеляційної інстанції (т. 2, а. с. 3-4) відрізняється по загальній сумі та по розміру пені, хоча обидва розрахунки проведені на одну й ту ж саму дату - 16 січня 2015 року. Пояснень щодо зазначених розбіжностей банк суду не надав.

Також, не дивлячись на неодноразові письмові пропозиції апеляційного суду, банк не пояснив і не спростував доводи ОСОБА_1 про неврахування у розрахунку заборгованості жодного долара з її платежів на погашення тіла кредиту у вересні 2008 року, червні, серпні-листопаді 2009 року, лютому-квітні 2010 року, жовтні, грудня 2013 року, у 2014 році.

За таких обставин вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором є недоведеними, а відтак не можуть бути задоволені. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у первісному позові.

Доводи апеляційної скарги банку спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення первісного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року в даній справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати недійсними пункт 1.3.2. щодо сплати позичальником за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів) та пункт 4.3.12. щодо обов'язку позичальника сплатити одноразово комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 1 459,20 грн. і комісію за поставку кредиту в розмірі 729,60 грн. кредитного договору № 57-Б від 30 грудня 2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1.

В решті зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

В решті рішення Луцького міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді