У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Козелецької селищної ради Чернігівської області, ОСОБА_4, відділу Держгеокадастру в Козелецькому районі Чернігівської області про скасування рішення селищної ради про передачу у власність земельної ділянки та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 26 грудня 1973 року він набув право власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані на земельній ділянці площею, 0,91 га по АДРЕСА_2. Його право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами посвідчене технічним паспортом, виданим 26 жовтня 2007 року комунальним підприємством «Ніжинське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 жовтня 2012 року у власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,068 га, що розташована по АДРЕСА_1, а 28 грудня 2012 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на цю земельну ділянку. У травні - червні 2013 року ОСОБА_4, незважаючи на рішення суду про відмову їй у позові про поділ будинку, надвірних споруд та виділення їй у користування спірної земельної ділянки, яке набрало законної сили 31 травня 2013 року, знесла належні йому надвірні споруди.

Зазначав, що з моменту набуття ним права власності на частину будинку й на надвірні споруди за вказаною адресою він набув право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, тому Козелецька селищна рада Чернігівської області не мала права передавати у власність ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, оскільки судом ухвалено рішення про відмову ОСОБА_4 у позові про поділ будинку, надвірних споруд та виділення їй у користування присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташовані належні йому надвірні споруди. Протиправність оспорюваного рішення ради встановлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2015 року у справі № К/800/28181.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 жовтня 2012 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,068 га, що розташована у АДРЕСА_2, скасувати державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею0,0591 га, яка розташована за цією ж адресою та внести зміни до земельно-облікових документів.

Справа судом розглядалась неодноразово.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що прийняттям 23 жовтня 2012 року Козелецькою селищною радою Чернігівської області рішення про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,068 га, що розташована по АДРЕСА_1, не було порушено права позивача, оскільки він не надав суду доказів на підтвердження того, що він є власником 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що згідно з інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 серпня 2015 року ОСОБА_3 в перелік власників нерухомого майна по АДРЕСА_2 не входить. Позивачем також не надано доказів, що він звертався про виділення земельної ділянки за вказаною адресою, правовстановлюючих документів на надвірні споруди не надаві станом на 23 жовтня 2012 року вже використав своє право на приватизацію присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_3.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що згідно з договором дарування від 26 грудня 1973 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 1/2 частку будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2

Відповідно до архівного витягу з рішення виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 грудня 1993 року № 135 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_3 передано у приватну власність безкоштовно земельну ділянку 0,0733 га.

На підставі зазначеного договору дарування від 26 грудня 1973 року комунальним підприємством «Ніжинське бюро технічної інвентаризації» 26 жовтня 2007 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Згідно здоговором купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року ОСОБА_4купила квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Козелецької селищної ради Чернігівської області від 3 липня 2012 року ОСОБА_4 надано дозвіл на складання технічної документації щодо передачі у власність присадибної ділянки площею 0,068 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 жовтня 2012 року вирішено передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0680 га по АДРЕСА_2; в установленому законом порядку оформити, зареєструвати та видати ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку; управлінню Держкомзему у Козелецькому районі Чернігівської області внести відповідні зміни в земельно-облікові документи.

28 грудня 2012 року на підставі вказаного рішення від 23 жовтня 2012 року Козелецькою селищною радою Чернігівської області та управлінням Держкомзему у Козелецькому районі Чернігівської області видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0591 га, що розташована по АДРЕСА_2,цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Також судом установлено, що 1/2 частка будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, а інша 1/2 частка цього самого будинку та земельна ділянка на праві користування площею 0,05 га належали сестрі ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка не мала спадкоємців і померла, не розпорядившись своєю часткою будинку. Після чого у 2006 році ОСОБА_7 приватизував земельну ділянку площею 0,05 га, якою користувалась ОСОБА_6, а на підставі рішення органу приватизації при виконавчому комітеті Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 листопада 2007 року № 596 набув право приватної власності на 1/2 частку будинку (квартиру № 2) по АДРЕСА_1, яку 12 серпня 2008 року продав своїй сестрі - ОСОБА_8

При цьому договір дарування від 26 грудня 1973 року, рішення виконавчого комітету Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 грудня 1993 року № 135 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та технічний паспорт від 26 жовтня 2007 року на житловий будинок по АДРЕСА_2 є чинними.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Так, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2013 року, що набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ будинку, надвірних споруд та присадибної земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року визнано недійсним та скасовано рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 жовтня 2012 року щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0680 га по АДРЕСА_2

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2015 року скасовано з процесуальних підстав постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2014 року. Одночасно суд зазначив, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд обґрунтовано дійшов висновку про протиправність рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області від 23 жовтня 2012 року, яким селищна рада обмежила права позивача на користування та володіння належним йому майном. Також суд апеляційної інстанції вірно зазначив про невідповідність фактичним обставинам висновку суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_4 права на приватизацію земельної ділянки та відсутності будь-яких прав на цю земельну ділянку у позивача на час винесення спірного рішення селищної ради.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не з'ясував, на якій правовій підставі та в якому розмірі користувався земельною ділянкою ОСОБА_7, який відчужував 1/2 частку будинку (квартиру № 2) по АДРЕСА_1 ОСОБА_8, не дослідив порядок переходу права на земельну ділянку і її розмір, не дослідив технічної документації на будинок та не перевірив, чи 1/2 частка будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 й належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування і 1/2 частка будинку (квартира № 2) по АДРЕСА_1, що належить на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_8 знаходяться на одній земельній ділянці, чи на різних.

Отже,апеляційний суду порушенняст. ст. 212 -214, 315 ЦПК України назазначені положення закону уваги не звернув,не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та дійшов передчасного висновку про те, що позивач не довів чим порушені його права, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 1 червня 2016 року зазначив про те, що суду необхідно взяти до уваги, зокрема, що ОСОБА_4 належить лише 1/2 частка будинку, а надвірні споруди їй не належать і рішення суду від 11 квітня 2013 року, що набрало законної сили, є обов'язковим для виконання.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик