АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Максюти Ж.І., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення сум банківських вкладів та грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами депозитних вкладів, посилаючись на те, що на укладені між ним та відповідачем трьох договорів банківського вкладу на суми 3 400 євро, 1 800 євро та 2995 грн., у червні 2014 року позивач звернувся до банку з вимогою про розірвання договорів та повернення депозитів, проте на сьогоднішній день його вимога не задоволена та вклади не повернуто. Просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» вказані суму банківських вкдладів та відповідно до цих договрів і нараховані відсотками за користування коштами, а також просив стягнути з Банку пеню згідно Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 18 907 грн, транспортні затрати у розмірі 452 грн.; моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати у розмірі 951 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З таким рішенням не погодився позивач, звернувся до суду із апеляційною скаргою, за якою просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення суду повністю не відповідає з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження, внесення ним грошових коштів на депозитні рахунки.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 березня 2014 року, між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.), відповідно до умов якого позивачем було внесено грошові кошти у сумі 3400 євро на особовий рахунок відкритий відповідачем, процентна ставка за депозитом склала 11% річних, строком 366 днів, до 06 березня 2015 року включно (а.с. 10).

06 березня 2014 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Депозит плюс» (Депозит + 12 міс.) та внесено позивачем на особовий рахунок відкритий відповідачем 1 800 євро, строком на 366 днів до 06 березня 2015 року включно, з процентною ставкою за депозитом 10,5% річних (а.с. 11).

06 березня 2014 року між цими ж сторонами було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) за умовами якого позивачем було розміщено грошовий вклад у розмірі 2 995 грн, зі строком вкладу 366 днів до 06 березня 2015 року включно, із встановленою процентною ставкою 20% річних (а.с. 12).

16 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання цих договорів з подальшим поверненням йому грошових кощтів, розміщених на його особовому рахунку, відкритому відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, а частиною першо. Статті 1060 цього Кодексу передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Заперечуючи проти задоволення позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалися на неможливість виконання договору, оскільки відділення банку, у якому укладено договори, знаходять на території Автономної Республіки Крим, яка є окупованою територією.

Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Також, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, а згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондетських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, яка розташована у м. Дніпропетровську, тому згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобовязання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

На підтвердження внесення депозитних коштів позивач надав копії квитанцій, оригінали яких досліджувався в суді першої інстанції, при первісному розгляді цієї справи, з яких вбачається, що ОСОБА_2 вніс вказані вище кошти до Банку. Вказані квитанції підписані касиром банку (а. с. 13 зворот). Тобто факт внесення коштів на депозитний рахунок є доведеним.

Крім того, судом першої інстанції також досліджувалися і оригінали депозитних договорів, що підтверджується як журналом судового засідання від 15 серпня 2015 року так і звукозаписом цього судового засідання, у звязку з чим висновки суду першої інстанції про відсутність доказів укладення вказаних договорів є безпідставними.

Також, як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово звертався до Банку із заявами про розірвання договорів банківських вкладів, проте відповідач на його заяви не відреагував та в порушення вимог ст. 1060 ЦК України грошові кошти позивачу не видав, у звязку з чим права позивача були порушені.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, а ч 6 ст. 1061 ЦК встановлено, що проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У відповідності до п. 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ N 516 від 03.12.2003 року, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладнику цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. Згідно з п. 1.7 Положення проценти на вклад (депозит) нараховуються від дня, наступного за днем надходження до банку грошових коштів, до дня, який передує поверненню грошових коштів, якщо інше не передбачено договором. Пунктом 3.3 вказаного Положення також передбачається, що банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником та банком.

Як вбачається з матеріалів справи вказані вище договори банківських вкладів були укладені 06 березня 2014 року на строк до 06 березня 2015 року, а відповідно до умов цих договорів продовження строку не оформлюється окремими договорам чи уго, а та вини лонгуються автомотично на той же строк.

Оскільки грошові кошти позивачу не повернуті, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми вкладів, а саме за договором банківського вкладу № SAMDNWFD800 «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) від 06 березня 2014 року у сумі 3400 євро та відсотки в розмірі 11% річних за період з 06 березня 2014 року по 06 червня 2016 року в сумі 945 Євро; за договором банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 06 березня 2014 року (Депозит + 12 міс.) в сумі 1800 євро та відсотки в розмірі 10,5% річних за період з 06 березня 2014 року по 06 червня 2016 року в сумі 502 Євро; та за договором банківського вкладу SAMDNWFD900 від 06 березня 2014 року «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) 3995 грн. та відсотки в розмірі 20% річних за період з 06 березня 2014 року по 06 червня 2016 року в сумі 2226 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Банку грошових коштів в порядку передбаченому ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних та інфляційні витрати, а також пені, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки таких вимог в депозитних договорах немає, а тому й підстави для стягнення цих сум відсутні.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що Банком були порушені свої зобовязання за договорами банківського вкладу, а висновки суду першої інстанції про правомірність дій Банку при відмові в проведенні фінансових операції з рахунками позивача, відповідно до ст. 1074 ЦК України, є безпідставними, та такими, що спростовуються наведеними вище обставинами та доказами, у звязку з чим рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303,307,309, 313-317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) суми вкладів за договорами:

№ SAMDNWFD800 (вклад «Стандарт» 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 4345 Евро, що станом на 15 серпня 2016 року еквівалентно 125 786,90 грн.;

№ SAMDNWFD500 (вклад «ДЕПОЗИТ ПЛЮС» (Депозит + 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 2302 Евро, що станом на 15 серпня 2016 року еквівалентно 47 942,04 грн;

№ SAMDNWFD900 (вклад «Стандарт» 12 мес») від 06 березня 2014 року в розмірі 6221 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

ОСОБА_3