Справа № 462/4893/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 лютого 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, який в подальшому уточнив, збільшивши позовні вимоги, і просить стягнути з кожного із відповідачів по 2610880 грн. заборгованості за договором позики від 21.09.2012 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.09.2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого він передав останній гроші для потреб її сім'ї в розмірі 1598600 грн., що в еквіваленті на день підписання договору за офіційним курсом НБ України становить 200000 дол. США, які позичальник зобов'язувалася повернути йому до 21.09.2013 року. Вважає, що передані ОСОБА_3 за договором грошові кошти були використані для потреб сім'ї і згідно положень ст.ст. 60, 61, 65 СК стали об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2, тому на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність. Зазначає, що відповідачі порушили умови договору, по даний час суми позики не повернули, ухиляються від виконання умов договору, його вимоги про повернення боргу не виконані. Оскільки, згідно ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а станом на подання заяви про збільшення позовних вимог - 14.12.2016 року офіційний курс гривні за 100 доларів США становить 2610,88 грн., тому просить стягнути із кожного з відповідачів по 2610880 грн. заборгованості за договором позики.

Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який представив заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує (заява в матеріалах справи), що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України.

Відповідачі, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, при цьому, відповідач ОСОБА_3 заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини своєї неявки суд не повідомила, а відповідач ОСОБА_2 подав письмові заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 36-37, 39).

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.2012 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власюк Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1558 (а.с. 8).

За умовами даного договору позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_3, а позичальник прийняла від нього у власність строком до 21.09.2013 року грошові кошти в розмірі 1598600 грн., що в еквіваленті на день підписання договору за офіційним курсом НБУ становить 200000 дол. США, та що таку ж саме суму коштів без нарахування процентів позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві до 21.09.2013 року.

Підписання цього договору та додатків до нього позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики (п.17 договору).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Позичальник, як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для його виконання сторонами.

В матеріалах справи відсутні докази повного чи часткового повернення позикодавцеві позики за казаним договором. За його твердженнями, у визначений договором термін і на час розгляду справи суми позики йому не повернуто.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3 не виконала зобов'язання за договором позики від 21.09.2012 року.

Поряд з цим, позивач, посилаючись на те, що чоловік позичальника ОСОБА_2 дав згоду на укладення договору від 21.09.2012 року і що кошти за договором були використані на потреби сім'ї, вважає, що ці кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і обоє відповідачів несуть солідарний обов'язок щодо повернення суми позики.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові у справі №163цс12, факт отримання одним з подружжя грошових коштів та їх витрата в інтересах сім'ї повинні бути підтверджені відповідними доказами, і суд повинен з'ясувати чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

У п.12 договору позики позичальник стверджує, що гроші позичаються ним для потреб сім'ї, а у п. 16 вказано, що договір укладається за згодою чоловіка позикодавця - ОСОБА_2, підпис якого засвідчено Власюк Т.М., нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.09.2012 року за реєстровим №1557, яка зберігається при примірнику договору.

Отже, як встановлено судом, договір позики від 21.09.2012 року містить відомості, що такий укладався за згодою відповідача ОСОБА_2, однак суду не було представлено вказаної заяви-згоди, позивач про витребування такої клопотання не заявляв, а тому суду не відомо змісту цієї заяви. Крім того, у договорі відсутні відомості щодо цільового призначення позичених коштів - зазначено лише, що для потреб сім'ї.

Також відповідач ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях проти позову зазначає, що ОСОБА_3 витратила позичені кошти за договором від 21.09.2012 року на власний розсуд, а не інтересах сім'ї.

Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не надано суду належних, беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження того, що отримані ОСОБА_3 за договором позики грошові кошти були витрачені на потреби її з ОСОБА_2 сім'ї. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком. Саме по собі зазначення в договорі, що сума позики отримана для потреб сім'ї не свідчить про витрату цих грошей на вказані цілі.

У відповідності з вимогами ст.541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відсутній солідарний обов'язок щодо повернення суми позики за договором від 21.09.2012 року, а тому позивач вправі вимагати стягнення боргу за договором лише з позичальника ОСОБА_3

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень ст.ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог від 14.12.2016 року, поданої в поряду ст.31 ЦПК України, підписаної і представленої суду представником позивача ОСОБА_5 (а.с. 41, 42), в такій сформульовані остаточні вимоги ОСОБА_1 - стягнути із кожного з відповідачів по половині суми боргу за договором позики.

За встановлених судом обставин справи і наведених висновків щодо правовідносин сторін і їх правового регулювання, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на повернення йому відповідачем ОСОБА_3 всієї суми позики за договором від 21.09.2012 року і вимагати виконання ОСОБА_3 цього обов'язку, проте, враховуючи вказані норми закону, не вправі самостійно, без зміни вимог позивачем, стягнути усю суму позики з ОСОБА_3, оскільки самим позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_3 лише половини суми позики, так як він помилково вважав наявність солідарного обов'язку обох відповідачів повернути йому позику і безпідставно, як встановлено судом, розраховував на стягнення другої половини позики із відповідача ОСОБА_2

Щодо, визначеної позивачем суми боргу, яку він просить стягнути з ОСОБА_3, то суд вважає таку коректною, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що станом на день подання заявипро збільшення позовних вимог - 14.12.2016 року офіційний курс гривні за 100 доларів США становить 2610,88 грн., а у договорі позики від 21.09.2012 року визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті -200000 дол. США, тому сума позики, що підлягає сплаті станом на 14.12.2016 року, складає 5221760 грн., а 1/2 від цієї суми - 2610880 грн.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що докази повернення позивачу грошей відповідачем ОСОБА_3 за договором позики відсутні, як і відсутні докази неодержання нею вказаної суми позики, тому суд вважає, що із ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.09.2012 року в розмірі 2610880 грн., що еквівалентно 100000 дол. США, а в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 - відмовити за безпідставністю цієї вимоги.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем судовий збір сплачено в максимальному розмірі (а.с.21), суд вважає за необхідне стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 6890 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.09.2012 року в розмірі 2610880 грн., що еквівалентно 100000 дол. США.

В решті вимог позову - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6890 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.