АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/2727/15-ц Головуючий у 1-ій інстанції - Васалатій К.А.
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/2171/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку квартири та автомобіля в порядку поділу майна подружжя та визнання квартири особистою приватною власністю

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом. про поділ майна подружжя та просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, поділити в натурі майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя наступним чином: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_8 - виділити відповідачу ОСОБА_3, а трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 та автомобіль марки HYUNDAI модель SANTA FE тип Універсал -В д.н.з. НОМЕР_4 - їй. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що після розірвання шлюбу їй необхідно окремо проживати.

Відповідач ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_2, у якому просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_10 що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Решетніковою С.І. від 04 березня 2003 року за реєстровим № 1206к; визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_11 що належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лихошвою Ж.О. від 17 грудня 2009 року за реєстровим №643, а також визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину автомобіля HYUNDAI модель SANTA FE тип Універсал -В д.н.з НОМЕР_5, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ, виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 29 серпня 2013 року. ОСОБА_3 зустрічні вимоги обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_12 була придбана за його особисті кошти, що були зароблені ним до реєстрації шлюбу. На підтвердження вказаного позивачем було надано довідки про отримані під час його роботи до 2002 року кошти, допитані свідки. Відповідач заперечував проти запропонованого позивачем варіанту поділу, оскільки, на його думку, він порушує його майнові права.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності наступним чином.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину:

- квартири АДРЕСА_1;

- квартири АДРЕСА_2;

- автомобіля НОМЕР_1, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_6;

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на Ѕ частину:

- квартири АДРЕСА_1;

- квартири АДРЕСА_2;

- автомобіля НОМЕР_1, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_6.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просила змінити рішення суду першої інстанції та поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності в натурі та квартиру АДРЕСА_2 виділити ОСОБА_3, а квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль HYUNDAI SANTA FE виділити ОСОБА_2

У апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи. Та вказує, що суд маючи можливість провести реальний поділ майна, безпідставно залишив майно подружжя у спільній частковій власності сторін чим порушив ст.71 СК України.

Також з апеляційною скаргою звернулись на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, в якій просили скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права особистої приватної власності, за кожним окремо, по Ѕ частині квартири АДРЕСА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визнати квартиру АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_3 його особистою приватною власністю. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилаються на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставини справи, що мають значення для справи. Зокрема зазначають, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків та іншим доказам того, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за особисті кошти ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача - відхилити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні також підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а апеляційну скаргу позивача - відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 02 лютого 2002 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей : сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року, яке набрало законної сили.

В період перебування у зареєстровану шлюбі сторонами набуто наступне майно:

- 04 березня 2003 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_5, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. за реєстром № 1206к, вартість якої в цінах на час проведення дослідження експертом КНДІСЕ 17 червня 2016 року складала 2 742 542,00 грн.;

-17 грудня 2013 року чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_6, що зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лихошвою Ж.О. за реєстром № 643, вартість якої в цінах на час проведення дослідження експертом КНДІСЕ 17 червня 2016 року складала 4 486 354,00 грн.;

- 29 серпня 2013 року автомобіль НОМЕР_2, що зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 29 серпня 2013 року серія НОМЕР_7, вартість якого на час проведення дослідження експертом КНДІСЕ 17 травня 2016 року складала 539 369,93грн.

Визнавши усе майно об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції здійснив його поділ шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права особистої приватної власності, за кожним окремо, по Ѕ квартир та автомобіля.

Проте з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна.

Так, визнаючи квартиру АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності сторін та відмовляючи ОСОБА_3 у визнанні за ним права особистої приватної власності цю квартиру, суд першої інстанції виходив з відсутності вагомих та переконливих доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача ОСОБА_3, а також необізнаність про це позивача ОСОБА_2, а саме: суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що відсутність даних про обізнаність ОСОБА_2, щодо придбання нерухомості за власні кошти ОСОБА_3 переконала суд в тому, що майно було придбано у спільну власність подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції суперечить дійсним обставинам справи, не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, -- належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права та в наслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов до помилково висновку про те, що квартира АДРЕСА_7 - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки дійшовши до такого висновку, не встановив джерела походження коштів, за рахунок яких придбана спірна квартира, а також обґрунтував свій висновок на припущені.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 до укладення шлюбу перебував в державі Ізраїль з 25 лютого 1996 року по 01 червня 1999 року і за цей період отримав заробітну плату в загальному розмір 49 тисяч 569 дол. США, згідно довідки МЗС України від 29 жовтня 2001 року № 624/19-926-4426 (а.с. 54 том1).

Після укладення 02 лютого 2002 року шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 17 лютого 2002 року були відряджені до держави Ізраїль. Як до, так і під час укладення ОСОБА_8 договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_3 сторони по справі в Україну не повертались, що підтверджується Довідкою МЗС України від 19 травня 2016 року № 201/36-919-1867 (а.с.54 том 2 ). Доказів передачі коштів сторонами по справі з Ізраїлю до України для придбання спірної квартири - судом першої інстанції не встановлено.

04 березня 2003 року спірна квартира АДРЕСА_3 придбана матір'ю відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 за дорученням ОСОБА_3, під час перебування ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 в державі Ізраїль.

Згідно змісту доручення, під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_8 - мама відповідача, діяла лише в інтересах свого сина ОСОБА_3, що підтверджується текстом доручення, поясненнями довірителя ОСОБА_3 та показами ОСОБА_8, яка була допитана як свідок.

Факт наявності особистих коштів ОСОБА_3, що були зароблені ним в державі Ізраїль до реєстрації шлюбу, та їх достатність для купівлі квартири АДРЕСА_4, підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження наявності у неї до шлюбу особистих коштів, за рахунок яких могла бути придбана спірна квартира, натомість відповідачем надано документальне підтвердження того, що до шлюбу він працював та отримав заробітну плату, за рахунок якої і була придбана спірна квартира, колегія суддів дійшла висновку, що квартири АДРЕСА_3 - є особистим майном відповідача ОСОБА_3, оскільки придбана за рахунок його особистих коштів, отриманих як заробітна плата ще до шлюбу.

Вищевикладене, дає підстави для висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири АДРЕСА_3 на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановлення у цій частині нового рішення про задоволенні вимог зустрічного позову та визнання за ОСОБА_3 права особистої власності на указану квартиру.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм ст. 71 СК України та необхідності поділу майна в натурі -- відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у пункті 25 роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_6, яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, на час проведення дослідження експертом КНДІСЕ 17 червня 2016 року коштувала 4 486 354,00 грн. Автомобіль HYUNDAI SANTA FE д.н.з. НОМЕР_3, який також є об'єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу, коштував 539 369,93грн. на час проведення експертного дослідження 7 травня 2016 року. Отже, указані об'єкти значно різняться за своєю вартістю, та, враховуючи, що жодна зі сторін не висловила суду свого бажання на отримання грошової компенсації за належну частину майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що указані об'єкти підлягають поділу між сторонами шляхом визнання ідеальної частки кожного з подружжя в цьому майні без його реального поділу.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів відхиляються як такі, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в частині поділу між сторонами квартири АДРЕСА_6 та автомобіля НОМЕР_2 - є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 218, 303, 307-309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В І Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року в частині поділу квартири АДРЕСА_3 - скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити. Визнати квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_3.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: