Єдиний унікальний номер 227/4492/16-ц Номер провадження 22-ц/775/296/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Жданової В.С., Санікової О.С.,

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - відділ реєстрації актів цивільного стану по Добропільському району Добропільського міськрайонного управління юстиції,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Добропільскького міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року до Добропільскького міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Ухвалою Добропільскького міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2016 року заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була залишена без руху, а заявникам надано строк для усунення недоліків відповідно до вимог ст.ст. 121, 258 ЦПК України.

Ухвалою того ж суду від 14 грудня 2016 року позовна заява визнана неподаною і повернута позивачу.

З ухвалою не погодилась ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі вона ставить питання про скасування ухвали суду, вважає її незаконною, такою що підлягає скасуванню, з поверненням питання на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом першої інстанції постановлено ухвалу від 28 листопада 2016 року про залишення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без руху, з підстав відсутності доказів звернення до органу РАЦС з метою реєстрації факту смерті ОСОБА_3, та відмови в ньому. Проте у заяві про встановлення факту смерті було вказано, що отримані лікарське свідоцтво про смерть особи, довідка про причину смерті, свідоцтво про смерть, видані на неконтрольованій території українській владі і тому не можуть бути документами на підставі яких відділом РАЦС може бути зареєстрований актовий запис про смерть. У зв'язку з цим заявники і звернулися з заявою до суду про встановлення факту смерті ОСОБА_3 в судовому порядку, оскільки рішення суду є підставою для проведення реєстрації акту про смерть та видачі свідоцтва про смерть територіальним органом РАЦС. Відсутність документу, що підтверджував би звернення до відділу РАЦС, з метою посвідчення факту, що має юридичне значення, не перешкоджає зверненню з цим питанням до суду. Під час вирішення питання про призначення справи до судового розгляду про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини. Так, у висновках ЄСПЛ у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефктивним контролем іншої Договірної Сторони.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмою. Представник відділу РАЦС Добропільського району Добропільського МУЮ, просив розглядати справу у його відсутність . Суд відповідно до статті 305 ЦПК України розглядає справу у відсутність осіб, що не з'явились .

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Визнаючи заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неподаною, суддя виходив з того, що позивачем не усунуті недоліки, зазначені в ухвалі від 14 грудня 2016 року.

Проте такі висновки є помилковими.

Відповідно до ч.1ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Згідно ст. 119 ЦПК України позовна заява подається в письмовій формі. Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання або місцезнаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий;

3) зміст позовних вимог;

4) ціну позову щодо вимог майнового характеру;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги;

6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування;

7) перелік документів, що додаються до заяви.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Добропільскького міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2016 року заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України була залишена без руху, оскільки заявниками в порушення вимог ст.258 ЦПК України, не доведено перед судом, що вони не мають іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Тобто, останнім пропонувалося додати до заяви документ, який би підтверджував факт звернення заявників до органу РАЦС з питання щодо реєстрації факту смерті ОСОБА_3, але їм в цьому було відмовлено і ця отримана відмова свідчила би про те, що заявники не мають іншої можливості одержати свідоцтво про смерть і буде належним доказом вказаних ними в заяві обставин.

Згідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Заявники звернулись із даною заявою 28 листопада 2016 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви.

Відповідно до частини 1 статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь.

Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Макіївка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів смерті.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про громадянство України", особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Питання ж які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин,- суд відповідно до статті 214 ЦПК України вирішує під час ухвалення судового рішення.

За таких умов у судді не було передбачених законом підстав для залишення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без руху і в наступному - для визнання її неподаною та повернення позивачу.

Ухвала суду є незаконною і у відповідності до статті 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2, 312, 314 ч.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Добропільскького міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року - скасувати. Передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: