Справа № 368/899/16-ц
провадження 2/368/53/17
Рішення

Іменем України

"30" січня 2017 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого: судді Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

З участю учасників процесу:

Представники позивача: Павлик В.Ю.

Курінний С.О.

Представники відповідачів: Клапчук Ф.П.

Журило О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Кагарлицького районного суду Київської області цивільну справу за позовом Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_5, управління держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області про визнання недійсними наказів та договорів оренди землі, суд, -

В С Т А Н О В И В :

22.06.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_5, управління держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області про визнання недійсними наказів та договорів оренди землі, ( а.с., 2 - 15), в якій прокурор просить суд винести рішення, на підставі якого:

- прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі;

- визнати недійсним та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 №№ КИ/:03:306/00007497, КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498, КИ/:02:309/00007500 про надання дозволу ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 23,0000 га., з цільовим призначенням, - для ведення фермерського господарства, на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 3,2000 га та 31,8000 га, з цільовим призначенням, - для ведення фермерського господарства, на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 30,0000 га, з цільовим призначенням, - для ведення фермерського господарства, від 31.10.13 № КИ/:03:341/00008146 на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 29,3630 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 №№КИ/:03:306/00012483, КИ/:03:305/00012482, КИ/:24:307/00012481, КИ/:02:309/00012484 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надання в оренду земельних ділянок площею 19,5581 га (кадастровий номер НОМЕР_8) та 3,4419 га (кадастровий номер НОМЕР_5) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовану на території Кагарлицької міської ради Київської області, ділянки площею 32,8395 га (кадастровий номер НОМЕР_4) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташованої на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району, земельної ділянки площею 30,000 га (кадастровий номер НОМЕР_6) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташованої на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району; від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надання в оренду земельної ділянки площею 29,3630 га (кадастровий номер НОМЕР_7) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 14 років, розташовану на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району.

- Визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі та ОСОБА_5 від 03.04.14, які зареєстровані 10.02.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номером 10793121, 16.04.14 за номерами 12495772, 12495991, 12496015 та 17.04.2014 за номером 12496058 та визнати недійсним договори суборенди землі, укладений між ОСОБА_7 та ФГ «ТЕАМ» від 21.06.2014, який зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номером 14487218; від 03.07.2014, які зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номерами 14481965, 14483759, 14486280, 14485253;

- про час та дату розгляду справи просить повідомити Кагарлицьку місцеву прокуратуру;

- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, р/р 5641 в ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, Код ) судовий збір.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в мотивувальній частині позову наступним, ( а.с., 3 - 13):

Кагарлицькою місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення ОСОБА_5 земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Кагарлицького району Київської області.

Так, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 № КИ/:03:306/00007497 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 23,0000 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:03:306/00012483 та № КИ/:03:305/00012482 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельні ділянки площею 19,5581 га (кадастровий номер НОМЕР_8) та 3,4419 га (кадастровий номер НОМЕР_5) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовану на території Кагарлицької міської ради Київської області.

На підставі вказаних наказів між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договори оренди на землю з кадастровими номерами: НОМЕР_8 та НОМЕР_5.

Вищезазначені договори оренди землі 17.04.2014 та 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Так само, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 31.10.2013 № КИ/:03:341/00008146 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташовану на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 29,3630 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства 29, 3630 та надано в оренду земельну ділянку площею 29, 3630 га (кадастровий номер НОМЕР_7) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 14 років, розташовану на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 21.01.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_7.

Вищезазначений договір оренди землі 10.02.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Аналогічно, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 №№ КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498 надано дозволи ОСОБА_5 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 3,2000 га та 31,8000 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 №КИ/:24:307/00012481 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельну ділянку площею 32,8395 га (кадастровий номер НОМЕР_4) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовані на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4.

Вищезазначені договори оренди землі 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Аналогічно, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 № КИ/:02:309/00007500 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташовану на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 30,0000 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:02:309/00012484 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельну ділянку площею 30,000 га (кадастровий номер НОМЕР_6) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовану на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6.

Вищезазначений договір оренди землі 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

Зокрема, ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Окрім цього, частиною 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Частиною 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Однак, Головним управління Держземагентства у Київській області прийнято накази від 17.10.2013 № КИ/:03:306/00007497, 31.10.2013 № КИУ:03:341/00008146, від 17.10.2013 №№ КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498, від 17.10.2013 № КИ/:02:309/00007500 всупереч зазначеним вимогам законодавства. Зокрема, в поданих ОСОБА_5 клопотаннях про надання дозволів на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розміри вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, не зазначено у заяві кількість членів фермерського господарства, наявність у нього чи у них прав на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.

Крім зазначеного, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:03:306/00012483 та № КИ/:03:305/00012482, від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687, від 22.01.2014 № КИ/:24:307/00012481, від 22.01.2014 № КИ/:02:309/00012484 надано в оренду земельні ділянки, які розташовані не єдиним масивом, та на значній відстані одна від одної, що у свою чергу унеможливлює їх раціональне використання. Вказані обставини підтверджуються картографічними матеріалами місць розташування земель та є грубими порушенням вимог ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Враховуючи викладене, зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства. Договори оренди землі, які зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Вищого адміністративного суду України від 22.01.2014 у справі № К/800/40388/13 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2015 у справі № 6-23890св-15 та постанові Верховного Суду України від 03.02.16 у справі №6-2902 цс 15.

Крім того, з'ясовано, що відповідно до інформації Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 22.02.16 за ОСОБА_5 будь-якої сільськогосподарської техніки, щоб дало змогу обробляти землі та здійснювати задекларовану діяльність, не зареєстровано.

Також встановлено, що ОСОБА_5 21.06.2014 та 03.07.2014 уклав договори суборенди з фермерським господарством «ТЕАМ», що підтверджується договорами суборенди та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Водночас, як вбачається із статуту фермерського господарства «ТЕАМ», зареєстрованого Кагарлицькою районною адміністрацією 21.04.2005 за № 0000098, засновником та керівником вказаного господарства є ОСОБА_5 та його родичі, а саме ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_5.).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з 21.10.2013 керівником вказаного господарства є ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_5.).

Водночас, ОСОБА_5 на момент відведення вищевказаних земельних ділянок був та є членом ФГ «ТЕАМ», керівником якого є його дружина ОСОБА_8, та продовжує здійснювати діяльність в інтересах вказаного господарства, що підтверджується укладеним 01.04.14 між Кагарлицькою міською радою Кагарлицького район та ФГ «ТЕАМ» в особі ОСОБА_5 договору оренди земельної ділянки площею 0,9535 га, кадастровий номер НОМЕР_9, яка розташована в АДРЕСА_1.

Стаття 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян саме із створенням юридичної особи.

Відповідно до приписів статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно частини другої зазначеної статті 134 наведеного Кодексу, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної та комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

За вимогами статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної і комунальної власності (ч. 3).

Статтею 8 цього Закону визначено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

З наведених норм права вбачається, що без конкурентних засад (земельних торгів) земельні ділянки передаються в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам.

При цьому Цивільний кодекс України розмежовує людину як учасник цивільних відносин (статті 24-26 Цивільного кодексу України), і юридичну особу, також як учасника таких відносин.

Таким чином, на час отримання ОСОБА_5.наказів17.10.2013№№КИ/:03:306/00007497, КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498, № КИ/:02:309/00007500 на отримання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок в оренду як фізичній особі, останній був керівником фермерського господарства та мав на меті отримати земельні ділянки в оренду без проведення земельних торгів, всупереч вимогам ст. 124 Земельного кодексу України.

В подальшому, ОСОБА_5, отримавши спірні накази від 22.01.2014 № КИ/:03:306/00012483 та № КИ/:03:305/00012482, від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687, від 22.01.2014 №КИ/:24:307/00012481, від 22.01.2014, № КИ/:02:309/00012484 про відведення йому земельних ділянок в оренду як фізичній особі, будучи членом фермерського господарства «ТЕАМ», передав вищевказані ділянки в суборенду вказаному товариству.

Таким чином, отримання ОСОБА_5 значних площ земель для ведення фермерського господарства фактично спрямоване на збільшення земельного банку фермерського господарства «ТЕАМ», учасником якого є він, а керівником його дружина - ОСОБА_8

Вказане свідчить, що ОСОБА_5 отримував в оренду земельні ділянки без мети здійснення фермерського господарства, а саме з метою передачі їх у користування (суборенду) іншим особам, зокрема ФГ «ТЕАМ» та те, що ОСОБА_5 на момент отримання в оренду земельних ділянок вже було створене відповідне фермерське господарство, а тому всі земельні ділянки для фермерського господарства останній повинен був отримувати у користування відповідно до вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 7 Закону України «Про фермерське господарство», як юридична особа (ФГ «ТЕАМ») лише на конкурентних засадах - за результатами земельних торгів.

Аналогічна позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2014 справа № 922/5238/13.

Отже, передача земельних ділянок ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства позбавила державу можливості отримувати орендну плату у розмірі, визначеному на умовах прозорої конкуренції та з дотриманням вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України; інших мешканців Кагарлицького району - можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Тобто, наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання її в оренду чинним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.

Отже, правовою підставою для укладення спірних договорів оренди є накази Головного управління Держземагентства у Київській області.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Однак, при укладанні спірного договору стороною (сторонами) порушено вимоги ст. 203 ЦК України якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Крім того, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Таким чином, порушення порядку відведення земельних ділянок, передбачений Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство», є підставою відповідно до вказаних норм законодавства для визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З урахуванням вищевикладеного вказані вище накази Головного управління Держземагентства у Київській області підлягають визнанню недійсними, а укладені на їх підставі договори оренди та суборенди землі - визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання недійсними договорів оренди та суборенди землі.

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки позовна вимога про визнання договорів недійсним є похідною та пов'язаною з позовною вимогою про визнання недійсними та скасування наказів, на підставі яких їх укладено, більш того обидві позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна позиція висвітлена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999 поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Пункт 4 рішення Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999 передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Крім того, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України за № 459/2011 від 13.04.2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України, але не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України за № 459/2011 від 13.04.2011 року.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з цивільним позовом, прокурор пред'являє цей позов у інтересах держави як позивач.

Відповідно до ч. 8 ст. 110 ЦПК України, позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів. Оскільки, в позові оскаржуються договори оренди земельних ділянок, розташованих на території Кагарлицького району, отже місцем виконання договору укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника Управління Держземагентства у Кагарлицькому районі та ОСОБА_5, а також договорів суборенди між ОСОБА_5 та ФГ «ТЕАМ» є територія Кагарлицького району, тому позов підлягає розгляду у Кагарлицькому районному суді Київської області.

22.06.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 82).

30.06.2016 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду, ( а.с., 83).

21.07.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача по справі, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області, (а.с., 102 - 105), наступного змісту:

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться справа за позовом заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області до Головного управління Держземагентства у Київській області, гр. ОСОБА_5, ФГ «Теам» про визнання недійсними наказів, договорів оренди та суборенди землі.

Позивач звернувся з вказаним позовом до Головного управління, вважаючи накази про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, накази про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок гр. ОСОБА_5 а також договори оренди та суборенди землі незаконними та підлягають скасуванню.

Головне управління заперечує проти вказаного позову, вважає твердження, викладені в ньому такими, що не відповідають дійсності та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В своєму позові прокуратура стверджує про те, що під час подання гр. ОСОБА_5 до Головного управління клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, останнім, в порушення вимог Закону України «Про фермерське господарство», не було обґрунтовано розмірів

земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, необхідність отримання таких великих площ.

Керуючись статтями 15-1, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, наказом Держземагентства України від 09.04.2013 № 142, Положенням про Головне управління Держземагентства у Київській області, затвердженого Наказом Держземагентства України від 05.06.2013 року № 242 (яке діяло на момент спірних правовідносин) Головним управлінням розглянуто подані гр. ОСОБА_5 клопотання про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, які розташовані на території Кагарлицького району Київської області.

Слід зазначити, що до свого клопотання гр. ОСОБА_5 додав документи, передбачені для отримання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, а саме, - клопотання, обґрунтування (звертає суд увагу на те, що законодавством не встановлено чіткої форми обґрунтування), графічні матеріали, документ про освіту.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок в користування. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та хорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Будь-які інші підстави для відмови у наданні дозволу законодавством не передбачені.

Посилання прокуратури, зокрема, на висновки, викладені в постанові Верховного суду України від 03.02.2016 у справі 6-2902 цс15 в частині здійснення розпорядником землі перед наданням дозволу на розробку документації із землеустрою належної перевірки необхідних документів та інших фактів, в тому числі щодо наявності техніки для обробітку землі тощо, в даному випадку є недоцільним, оскільки остаточне рішення по суті не прийнято. Дану справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, в зв'язку з відсутністю підстав для відмови у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, видано накази про надання дозволу гр. ОСОБА_5 на розроблення документації із землеустрою.

Твердження прокуратури про необхідність звернення за отриманням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства до районної державної адміністрації відповідно до вимог Закону України «Про фермерське господарство» також підлягає спростуванню.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено, що передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб здійснює центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи. Тобто розпорядником землі в даному випадку є Головне управління Держземагентства у Київській області.

З поміж іншого, звертає увагу на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Зауважує, що вказана норма закону стосується випадків, коли у складі земель, що передбачаються для надання для ведення фермерського господарства є вкрапленні контури водних джерел та лісових угідь. В такому випадку такі вкраплені контури не вилучаються а передаються для ведення Фермерського господарства єдиним масивом у складі земель сільськогосподарського призначення.

Разом з тим, слід зазначити, що ні Земельним кодексом України, ні іншим нормативно-правовими актами не заборонено передавати у користування на умовах оренди декілька земельних ділянок, які розташовані на значній відстані одна від одної одному орендарю, в тому числі для ведення фермерського господарства.

Думка Головного управління узгоджується з Постановою Вищого адміністративного суду України від 19.05.2015 № К/800/130/15 по справі 822/4181/14, якою відмовлено прокуратурі в задоволенні аналогічного позову.

Так, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, зокрема, щодо відсутності застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, як і не місить обмежень щодо кількості таких земельних ділянок.

Крім того, колегія суддів дійшла думки про надуманість тверджень позивача в частині відсутності доказів наявності сільськогосподарської техніки, оскільки Закон України «Про фермерське господарство» взагалі не місить такої вимоги при вирішенні питань про надання земельної ділянки.

Стосовно позовних вимог прокуратури щодо обов'язковості проведення земельних торгів (аукціону) для отримання земельних ділянок, у випадку державної реєстрації юридичної особи зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України «Про фермерське господарство» визначає, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладання договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

Тобто, створенню юридичної особи фермерського господарства передує обов'язкове виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Варто наголосити, що чинним законодавством не заборонено використовувати для ведення фермерського господарства земельні ділянки орендовані особисто членами господарства, а не самим господарством.

Більше того, відповідач ОСОБА_5 звернувся до Головного управління з клопотаннями одночасно як фізична особа, а не як фермерське господарство, а тому процедура проведення земельних торгів в даному випадку застосовуватись не може.

При цьому, звертає увагу на те, що посилання позивача на висновки, викладені в постанові Вищого господарського суду України від 23.07.2014 у справі № 922/5238/13 до даних правовідносин застосовуватись не можуть, оскільки у вказаній постанові мова йде про неможливість надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства саме юридичній особі.

В даному випадку земельні ділянки для ведення фермерського господарства були надані гр. ОСОБА_5 як фізичній особі, а відтак можуть бути отримані без проведення земельних торгів.

08.12.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог, ( 199 - 201), в представник позивача зазначає наступне:

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави 21.06.2016 до Кагарлицького районного суду Київської області пред»явлено позовну заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_5, ФГ «ТЕАМ», 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі про визнання недійсними наказів, договорів оренди та суборенди.

Ухвалою Кагарлицького районного суду від 30.06.2016 (справа № 368/899/16-ц ) відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Так, в позові прокурор просив визнати недійсним та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 №№ КИУ:03:306/00007497,КИ/:02:307/00007490,КИ/:02:307/00007498, КИ/:02:309/00007500 та від 31.10.2013 № КИ/:03:341/00008146 про надання дозволу ОСОБА_5 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства та накази від 22.01.2014, №№КИ/:03:306/00012483,КИ/:03:305/00012482,КИ/:24:307/00012481,КИ/:02:309/00012484, від 11.11.2014№ КИ/:03:341/00008687 про затвердження вказаних проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5

Крім того, визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі та ОСОБА_5 від 03.04.14, які зареєстровані 10.02.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номером 10793121, 16.04.14 за номерами 12495772, 12495991, 12496015 та 17.04.2014 за номером 12496058 та визнати недійсним договори суборенди землі, укладений між ОСОБА_7 та ФГ «ТЕАМ» від 21.06.2014, який зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номером 14487218; від 03.07.2014, які зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номерами 14481965, 14483759, 14486280, 14485253.

Так, в ході судового розгляду представником відповідача ОСОБА_5, адвокатом Клапчуком Ф.П., суду надано угоди укладені 30.09.2016 між відповідачами у справі ОСОБА_5 та ФГ «ТЕАМ» про розірвання спврних договорів суборенди та відповіді інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна.

Частиною 2 статті 31 ЦПК України визначено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Так, 03.10.2016 прокуратурою Київської області на виконання ухвали Кагарлицького районного суду за розгляд судом позовної вимоги в частині визнання недійсними спірних договорів суборенди землі, укладених між відповідачами ОСОБА_5 та ФГ «ТЕАМ» сплачено судоівий збір в розмірі 1378 грн.

Оскільки на даний час вказані договора добровільно відповідачами розірвано, необхідно зменшити позовні вимоги.

На підставі наведеного, керуючись ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір»,цією заявою, зменшую позовні вимоги, представник позивача уточнив позовні вимоги в сторону зменшення, та просить суд:

- виключити з прохальної частини позову вимогу щодо визнання недійсними договорів суборенди землі, укладених між ОСОБА_7 та ФГ «ТЕАМ» від 21.06.2014, який зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номером 14487218; від 03.07.2014, які зареєстровано 16.07.14 державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С. за номерами 14481965, 14483759, 14486280, 14485253.

- узв»язку із зменшенням позовних вимог в частині визнання недійсними договорів суборенди землі, укладених між ОСОБА_7 та ФГ «ТЕАМ» прошу повернути на користь прокуратури Київської області (01601, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, р/р 5641 в ДКСУ, м.Київ, МФО 820172, Код ) судовий збір в розмірі 1378 грн. (сплачених 03.10.2016).

В судовому засіданні представник позивача, - Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, - Курінний С.О. уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи своє рішення обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, ( а.с., 3 - 13).

В судовому засіданні представник відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області Журило О.В. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині письмового заперечення, ( а.с., 102 - 105).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_10, - Клапчук Ф.П. заперечував проти позову в повному обсязі, та зазначив наступне:

Наголосив на тій обставині, що до свого клопотання гр. ОСОБА_5 додав документи, передбачені для отримання земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, а саме, - клопотання, обґрунтування, що ж стосується змісту обґрунтування, то законодавцем на сьогоднішній день не встановлено чіткої форми обґрунтування, тому посилання на невідповідність обґрунтування нормам права, яке робить позивач, на його думку, - безпідставне.

Отже, в зв'язку з відсутністю правових підстав для відмови у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою, видано накази про надання дозволу гр. ОСОБА_5 на розроблення документації із землеустрою.

Твердження прокуратури про необхідність звернення за отриманням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства до районної державної адміністрації відповідно до вимог Закону України «Про фермерське господарство» також є не коректним.

Що стосується посилання позивача, що земельні ділянки видані не єдиним масивом, то по суті даного питання зазначив наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Зауважує, що вказана норма закону стосується випадків, коли у складі земель, що передбачаються для надання для ведення фермерського господарства є вкрапленні контури водних джерел та лісових угідь. В такому випадку такі вкраплені контури не вилучаються а передаються для ведення Фермерського господарства єдиним масивом у складі земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно, ні Земельним кодексом України, ні іншим нормативно-правовими актами не заборонено передавати у користування на умовах оренди декілька земельних ділянок, які розташовані на значній відстані одна від одної одному орендарю, в тому числі для ведення фермерського господарства.

Що стосується про значний розмір земельних ділянок, які виділені відповідачу, його довірителю, - ОСОБА_5, то зазначив, що Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, зокрема, щодо відсутності застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, як і не місить обмежень щодо кількості таких земельних ділянок.

Крім того, колегія суддів дійшла думки про надуманість тверджень позивача в частині відсутності доказів наявності сільськогосподарської техніки, оскільки Закон України «Про фермерське господарство» взагалі не місить такої вимоги при вирішенні питань про надання земельної ділянки.

Окрім того, звернув увагу суду на хибність твердження позивача про те, що у відповідача немає с/г техніки, так як ця обставина спростовується технічними паспортами на вантажні автомобілі та трактори, копію яких представник відповідача долучив до матеріалів справи.

Що ж стосується позовних вимог позивача щодо обов'язковості проведення земельних торгів (аукціону) для отримання земельних ділянок, у випадку державної реєстрації юридичної особи зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України «Про фермерське господарство» визначає, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладання договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

Тобто, створенню юридичної особи фермерського господарства передує обов'язкове виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Зазначив, що чинним законодавством не заборонено використовувати для ведення фермерського господарства земельні ділянки орендовані особисто членами господарства, а не самим господарством.

Більше того, відповідач ОСОБА_5 звернувся до Головного управління з клопотаннями одночасно як фізична особа, а не як фермерське господарство, а тому процедура проведення земельних торгів в даному випадку застосовуватись не може.

Відповідно, в даному випадку земельні ділянки для ведення фермерського господарства були надані гр. ОСОБА_5 як фізичній особі, а відтак можуть бути отримані без проведення земельних торгів.

Суд, вислухавши представника позивача, який підтримав позов, вислухавши думку представників відповідачів, які заперечували проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Зглядаючись на ту обставину, що даний спір виник з приводу нерухомого майна, а саме, - земельної ділянки, площею 2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_10, що розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, то справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Відповідно до ч. 8 ст. 110 ЦПК України, позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів. Оскільки, в позові оскаржуються договори оренди земельних ділянок, розташованих на території Кагарлицького району, отже місцем виконання договору укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника Управління Держземагентства у Кагарлицькому районі та ОСОБА_5, а також договорів суборенди між ОСОБА_5 та ФГ «ТЕАМ» є територія Кагарлицького району, тому позов підлягає розгляду у Кагарлицькому районному суді Київської області.

Обгрунтування судом відмови в позові з огляду на неналежність позивача.

Перш за все, слід зазначити, що у суду викликає сумнів у правомірності звернення до суду з даним позовом в якості позивача саме заступником керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.

Так, Кагарлицька місцева прокуратура вважає, що спірними відносинами порушено порядок передачі державного майна в користування приватним особам, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно, вищевказані обставини на думку позивача, - заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову.

Проте, з такою позицією прокуратури погодитися не можна з огляду на наступні обставини.

Дійсно, згідно п. 2 ч. 1 ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обгрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором в суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Згідно ч. 5 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» прокурор з метою вжиття заходів з досудового врегулювання спору та поновлення ймовірно порушеного права громадянина або законного інтересу держави після підтвердження судом підстав для представництва має право направити до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, суб'єктів державного та комунального секторів економіки, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рішення, дії чи бездіяльність яких створюють загрозу порушення або ймовірно порушують законні інтереси громадянина чи держави, звернення, що містить викладення обставин та вимог, передбачених процесуальним законом, про можливість досудового врегулювання спору.

Протягом п 'ятнадцяти днів з дня отримання звернення прокурора відповідна особа має право вжити запропонованих прокурором заходів для забезпечення досудового врегулювання спору.

У разі неврегулювання спору у досудовому порядку прокурор звертається до суду із позовом (заявою, поданням) протягом одного місяця з дня отримання відповідною особою заяви прокурора.

Згідно п. 1 ч. 6 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:

- звертатися до суду з позовом (заявою, поданням);

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Згідно ч. 7 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством.

Так, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся в якості позивача до суду з цим позовом в інтересах держави, так як спір стосується інтересів держави, а відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України підлягає поверненню до земель державної власності.

Окрім того, прокурором обґрунтовується його звернення в даній цивільній справі ще й тією обставиною, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного акту відсутні повноваження щодо звернення до суду.

Позивач зазначає, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України, але не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.201 1 № 459/2011.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 18.09.2012 № 5288-VI, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Проте, суд вважає, що в даному випадку заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури є неналежним позивачем з огляду на наступне.

Так, як вказувалося судом вище, згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором в суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

Дійсно, центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України.

Згідно ст. 6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах.

Згідно ст. 6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі, дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та з питань передачі земель у власність та надання у користування.

Наказом Міністерства аграрної політики України від 23.12.2011 року за № 770 затверджено Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та цим Положенням передбачено, що Держсільгоспінспекція та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право, зокрема, давати обов'язкові для виконання приписи (розпорядження), а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок для притягнення винних осіб до відповідальності (в тому числі, до органів прокуратури - про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (п.6.3 цього Положення) та надання актів та інших матеріалів про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину (п.6.5 цього Положення), відтак, вказаним Положенням передбачена як компетенція територіальних органів Держсільгоспінспекцій, так і визначено повноваження органів прокуратури у сфері державного нагляду в частині перевірки Держсільгоспінспекцією дотримання вимог земельного законодавства.

Позовною заявою ставиться вимога про скасування рішення органу Головного управління Держгеокадастру з підстав порушення інтересів держави при його прийнятті в особі Держсільгоспінспекції в Київській області (яка здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, однак, не наділена повноваженнями для звернення до суду), при цьому, в матеріалах справи відсутні будь - які докази здійснення Держсільгоспінспекцією своїх повноважень щодо здійснення контролю (проведення перевірки, внесення приписів чи розпоряджень, подання матеріалів до правоохоронних органів для притягнення їх до відповідальності), з чого вбачається відсутність такого контролю з боку Дежсільгоспінспекпії в Київській області, та, в зв'язку з відсутністю такого, відсутність порушених прав.

Так, позовною заявою прокурор зазначає про відсутність відповідних повноважень у Держсільгоспінспекції щодо звернення до суду, однак, згідно вищезазначених правових актів, обов'язок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель покладено саме на територіальні органи Держсільгоспінспекції.

Таким чином, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави, які (в свою чергу) можуть бути пов'язані з необхідністю захисту прав державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності, та при зверненні до суду в інтересах держави, прокурор у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, при цьому, звертаючись до суду з позовом як позивач прокурор мотивує таке звернення саме відсутністю відповідних повноважень у органу для звернення до суду.

Згідно Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України "Щодо застосування положень Закону України "Про прокуратуру" від 11.09.2013 року за № 1237/12/13-13, аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку, що відсутність у позовній заяві інформації про зміст порушення інтересів держави, наявності чи відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є недоліком позовної заяви та підставою для залишення такої позовної заяви без руху.

Пунктом 5 наказу Генеральної прокуратури України "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень" від 28.11.2012 року за № б/н встановлено, що під час застосування представницьких повноважень слід не допускати підміни органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державного нагляду (контролю), а також інших органів, яким законом надано право захищати інтереси громадян та держави в суді.

Згідно п. 6 цього - ж наказу, при підготовці процесуальних документів слід забезпечувати їх повноту та обгрунтованість, з посиланням на норми матеріального та процесуального права, яким регулюються спірні правовідносини.

Відповідно, суд вважає, що позивачем не надано суду достатніх підстав та належно допустимих доказів стверджувати про відсутність відповідних повноважень у органу, уповноваженого державою (що здійснює відповідні функції у спірних відносинах), а саме Держсільгоспінспекції, чи доказів неможливості виконання ним своїх функцій та/або відсутності повноважень для звернення до суду.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України 18.09.2015 № 14 «Про Довідку щодо вивчення та узагальнення практики застосування положень Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про прокуратуру" щодо участі прокурора та органів прокуратури в адміністративному судочинстві» визначено, що під час розгляду справи по суті суд обов'язково повинен перевіряти наявність факту порушення інтересів держави. Така ж правова позиція підтримана законодавцем у Законі про прокуратуру від 14.10.2014.

Підсумовуючи вищевикладене, суд, в частині неналежності позивача в даній справі, наголошує на тому, що заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Д. Антонюк, як позивач по справі, зобов»язаний був в дотримання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до «Державної інспекціі сільського господарства України», (центрального органу, чи відповідних структурних підрозділів), з повідомленням про представництво даного органу в Кагарлицькому районному суді по даній справі, що ним зроблено не було, а тому, на думку суду, позивач, - заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Д. Антонюк не обґрунтував підстав для представництва по даній цивільній справі, що є підставою для відмови в задоволення позову.

Окрім того, суд наголошує на тій обставині, що представником позивача в судовому засіданні був прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури Курінний С.О., який не є керівником даного структурного підрозділу прокуратури, не є першим заступником, не є заступником, а тому не є особою, яка на підставі ст.ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру» має право представляти інтереси держави в цивільному процесі.

Дивним видається також та обставина, що позивач по справі, - Д. Антонюк, який є заступником Кагарлицької місцевої прокуратури, та, відповідно, повинен в силу своєї посади достеменно знати положення Закону України «Про прокуратуру» та норми ЦПК України, які регулюють представництво, вважає, що інтереси позивача в даному цивільному процесі може представляти будь - який прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури, причому, підставою для представництва в процесі може слугувати судова повістка з резолюцією самого прокурора Антонюка Д.

Отже, прокурор не підтвердив суду в порядку, який передбачено ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва в даній цивільній справі.

Слід зазначити, що норма, яка передбачена ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є імперативною нормою, (тобто, нормою зобов»язуючого характеру в будь - якому випадку), а не диспозитивною, (тобто нормою, яка передбачає декілька або і більше варіантів здійснення дій).

Відповідно, суд вважає, що звернення в даному випадку прокурора до відповідного органу є обов»язком, а не правом прокурора, та таке не виконання вимоги є грубим порушенням вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, у суду викликає сумнів щодо можливості апеляційного оскарження даного рішення позивачем з огляду на знову ж таки імперативну норму, яка передбачена ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур.

ІІри цьому прокурор повинен надати суду письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, або органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень на здійснення ним представництва.

Проте, суд в даному випадку не обмежує права позивача на подання апеляційної скарги, а лише наголошує на нормах галузевого права позивача, - Закону України «Про прокуратуру», яка регулює порядок апеляційного оскарження рішення суду, у випадку, якщо позивачем є прокурор.

Обгрунтування судом відмови в позові по суті.

Так, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 № КИ/:03:306/00007497 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 23,0000 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:03:306/00012483 та № КИ/:03:305/00012482 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельні ділянки площею 19,5581 га (кадастровий номер НОМЕР_8) та 3,4419 га (кадастровий номер НОМЕР_5) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовану на території Кагарлицької міської ради Київської області.

На підставі вказаних наказів між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договори оренди на землю з кадастровими номерами: НОМЕР_8 та НОМЕР_5.

Вищезазначені договори оренди землі 17.04.2014 та 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Так само, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 31.10.2013 № КИ/:03:341/00008146 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташовану на території Кагарлицької міської ради Київської області орієнтовним розміром 29,3630 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства 29, 3630 та надано в оренду земельну ділянку площею 29, 3630 га (кадастровий номер НОМЕР_7) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 14 років, розташовану на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 21.01.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_7.

Вищезазначений договір оренди землі 10.02.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Аналогічно, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 №№ КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498 надано дозволи ОСОБА_5 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 3,2000 га та 31,8000 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 №КИ/:24:307/00012481 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельну ділянку площею 32,8395 га (кадастровий номер НОМЕР_4) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовані на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельні ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4.

Вищезазначені договори оренди землі 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Аналогічно, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 17.10.2013 № КИ/:02:309/00007500 надано дозвіл ОСОБА_5 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташовану на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району Київської області орієнтовним розміром 30,0000 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (за межами населеного пункту), із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

У подальшому наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:02:309/00012484 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_5 та надано в оренду земельну ділянку площею 30,000 га (кадастровий номер НОМЕР_6) із земель сільськогосподарського призначення державної власності строком на 21 рік, розташовану на території Шпендівської сільської ради Кагарлицького району.

На підставі вказаного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника управління Держземагентства у Кагарлицькому районі 03.04.2014 укладено з фізичною особою ОСОБА_5 договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6.

Вищезазначений договір оренди землі 16.04.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Іванютою П.С.

Суд погоджується з позицією позивача, про те, що:

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

Зокрема, ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Окрім цього, частиною 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Частиною 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Проте, суд не погоджується з позицією позивача про те, що Головним управління Держземагентства у Київській області прийнято накази від 17.10.2013 № КИ/:03:306/00007497, 31.10.2013 № КИУ:03:341/00008146, від 17.10.2013 №№ КИ/:02:307/00007490, КИ/:02:307/00007498, від 17.10.2013 № КИ/:02:309/00007500 всупереч зазначеним вимогам законодавства з огляду на наступне.

Так, на думку позивача, однією із підстав послугувало те, що, на думку позивача в поданих ОСОБА_5 клопотаннях про надання дозволів на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розміри вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, не зазначено у заяві кількість членів фермерського господарства, наявність у нього чи у них прав на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.

Проте, така позиція позивача спростовується наступним.

Так, суд вважає помилковим висновок позивача про те, що передача зазначених земельних ділянок ОСОБА_5 відбулася із порушенням вимог закону, оскільки за дослідженими судом матеріалами справи ОСОБА_5, звертаючись до ГУ Держземагенства у Київській області про надання у користування спірних земельних ділянок, останній у своїй заяві обгрунтовував необхідність одержання землі у зазначеному ним розмірі для створення фермерського господарства, розмір земельної ділянки визначив з урахуванням перспектив діяльності його майбутнього фермерського господарства та додав до заяви необхідні документи.

В даному випадку слід зазначити, що окремого письмового викладення конкретних перспектив діяльності фермерського господарства Закон від заявника не вимагає, як не встановлює обов'язкової форми та змісту такої заяви та обгрунтовання.

Статтею 5 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Статтею 8 даного Закону визначено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Статтями 3 та 4 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства.

Позивачем не враховано, що можливість набуття членства у фермерському господарстві є правом, а не обов'язком родичів або членів сім'ї засновника фермерського господарства. Статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, зокрема, що у заяві зазначаються кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Однак, фермерське господарство згідно ч. 2 ст. 1 вказаного Закону може бути створене одним громадянином. Окрім того, на момент подання заяви особа, яка бажає отримати в користування земельну ділянку чи земельні ділянки для ведення фермерського господарства, у зв'язку з відсутністю створеного фермерського господарства може зазначити в такій заяві лише кандидатів у члени господарства, які, однак, в подальшому можуть не виявити бажання набути членство у фермерському господарстві. На думку суду, Законом про фермерське господарство передбачено необхідність зазначення відомостей про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність у випадку планування особою залучення до участі у фермерському господарстві відповідних громадян.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Законом враховано випадок створення фермерського господарства не лише одним, а й кількома громадянами, і у даному випадку правова норма розрахована на регулювання правовідносин у більш широкому їх аспекті. Якщо ж особою на момент подання заяви прийнято рішення про одноосібне створення та ведення фермерського господарства, то відсутні підстави для вимоги від вказаної особи зазначення інформації про імовірних членів фермерського господарства.

Далі, суд не погоджується з тією позицією позивача, що наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 22.01.2014 № КИ/:03:306/00012483 та № КИ/:03:305/00012482, від 11.11.2014 № КИ/:03:341/00008687, від 22.01.2014 № КИ/:24:307/00012481, від 22.01.2014 № КИ/:02:309/00012484 надано в оренду земельні ділянки, які розташовані не єдиним масивом, та на значній відстані одна від одної, що у свою чергу унеможливлює їх раціональне використання. Вказані обставини підтверджуються картографічними матеріалами місць розташування земель та є грубими порушенням вимог ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Враховуючи викладене, зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства. Договори оренди землі, які зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Вищевказану позицію позивача суд вважає помилковою, та такою, яка не ждає підстави до задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Отже, вказана норма Закону передбачає, що фермерське господарство - це форма підприємницької діяльності громадян, які використовують для отримання прибутку земельні ділянки, надані їм для ведення фермерського господарства, без обмежень щодо знаходження всієї кількості таких земельних ділянок в єдиному масиві.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Таким чином, позивачем не враховано ту обставину, що надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, коли орган, уповноважений розпоряджатися землями, приймає рішення про надання в оренду громадянину для ведення фермерського господарства земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом, а не окремо по кожній категорії земель. Таку позицію щодо тлумачення поняття земельних ділянок єдиним масивом за ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» підтримано Верховним Судом України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-2902цс15.

Зі змісту клопотань ОСОБА_5 до Головного управління Держземагенсгва в Київський області вбачається, що він просив надати йому дозвіл на виготовлення технічної документації (розроблення проекту землеустрою) щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому у заяві було зазначено конкретний розмір земельної ділянки та їх місце розташуванням, до заяви додано належний пакет документів в контексті вимог визначених ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Суд вважає необгрунпованим та недоведеним висновок позивача стосовно залежності між розташуванням земельних ділянок не в єдиних масивах та їх нераціональним використанням, оскільки картографічних матеріалів, наданих позивачем на розгляд суду, не достатньо для встановлення факту нераціонального використовуються земельних ділянок. Тому такі доводи сприймаються судом критично. Крім того, позивачем не вказано критеріїв для оцінки раціонального використання відповідачем ОСОБА_5 земельних ділянок та їх правового обгрунтування.

Далі, суд критично сприймає позицію позивача щодо того, що відповідно до інформації Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 22.02.16 за ОСОБА_5 будь-якої сільськогосподарської техніки, щоб дало змогу обробляти землі та здійснювати задекларовану діяльність, не зареєстровано.

Так, в матеріалах справи міститься довідка № 05 - 09/425 від 25.02.16, ( а.с., 80 - зворотня сторона), видана Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, в якій зазначено, що відповідно до комп»ютерної бази за суб»єктом ОСОБА_5, (РНОКПД - НОМЕР_1) техніки не зареєстровано.

Проте, до даної довідки суд відноситься критично з огляду на те, що представником відповідача ОСОБА_5, - адвокатом Клапчуком Ф.П. в судовому засіданні надано ксерокопії правовстановлюючих документів транспортних засобів та с/г техніки, які належать відповідачу ОСОБА_5

Так, в матеріалах справи містяться:

- свідоцтво про реєстрацію машини, - трактора колісного Т - 150 К, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1987 року випуску, де в графі «власник» зазначено відповідача по даній справі, - ОСОБА_5, ( а.с., 123).

- свідоцтво про реєстрацію машини серії НОМЕР_11, видане 23 лютого 2004 року, в якому зазначено, що власником трактора колісного, реєстраційний номер НОМЕР_3, марки МТЗ - 80, 1985 року випуску, є ОСОБА_5, - відповідач по даній справі.

Окрім того, Законодавцем не визначено, що для виділення землі для фермерського господарства орендарем, в даному випадку ОСОБА_5 необхідно подавати перелік автотранспортних засобів певних марок та с/г техніки, причому у визначеному об»ємі та специфікації.

В даному випадку також слід зазначити, що відсутність у власності відповідача ОСОБА_5 сільськогосподарської техніки у великому об»ємі, ( на думку позивача), для обробітку земельних ділянок не позбавляє особу можливості використання такої техніки на праві користування та на інших, не заборонених законом підставах. Зокрема, відповідач ОСОБА_5 не позбавлений права в порядку, та умовах, які передбачені вимогами ЦК України, орендувати с/г техніку у інших суб»єктів господарювання, чи фізичних осіб, в залежності від специфікації виробництва, урожайності, тощо.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає наступне.

Ні позивачем по справі, - прокурором Д. Антонюком в мотивувальній частині позовній заяві, ні прокурором Курінним С.О. в судовому засіданні не надано суду достатніх підстав та належно допустимих доказів стверджувати про відсутність відповідних повноважень у органу, уповноваженого державою (що здійснює відповідні функції у спірних відносинах), а саме Держсільгоспінспекції, чи доказів неможливості виконання ним своїх функцій та/або відсутності повноважень для звернення до суду.

Позивачем, на думку суду, не доведено факту порушення інтересів держави у зв'язку з прийняттям ГУ Держземагентства у Київської області спірних наказів, оскільки спірні земельні ділянки надалі залишаються в державній власності, а відповідачу ОСОБА_5 передані лише у строкове платне користування на підставі укладених договорів оренди. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_5 укладено відповідні договори оренди з ГУ Держземагентсва у Київській області.

З матеріалів справи вбачається, що Реєстраційною службою Кагарлицького РУЮ було здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, що посвідчується відповідними витягами, які містяться в матеріалах справи.

Суд звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_5 вчасно та в повному обсязі сплачується орендна плата за умовами оспорюваних договорів оренди земельних ділянок.

Позивач в підтримання своїх позовних вимог мотивує порушення інтересів держави з підстав незаконного прийняття оскаржуваних наказів, що в свою чергу суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України й тим самим не зазначив, які саме принципи були порушення та з яких саме, обгрунтованих підстав, Не довів необхідність захисту інтересу держави, не визначивши в позові його суті.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що порушень вимог чинного земельного законодавства України з боку ГУ Держземагентства у Київської області при видачі спірних наказів та наданні у строкове користування відповідачу зазначених земельних ділянок, які б давали суду підстави для задоволення позовних вимог, позивачем не доведено.

Оскільки доводи позивача є не переконливими, носять суб'єктивний характер та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне вімовити у задоволенні позовних вимог заступнику керівника Кагарлицької місцевої прокуратури про визнання недійсними та скасування наказів, визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок.

Вказані обставини встановлено з пояснень сторін, матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні.

Вищевказані обставини судом оцінювалися в їх єдності на підставі наступних норм процесуального права:

Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших, осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позиція позивача, яка викладена в позовній заяві, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, наведені в ній доводи не підкріплені належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України, відсутні докази того, що оспорювані накази відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області було видано з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 14, 19 Конституції України, ст.ст. 14, 22, 24, 121 Конституції України, ст. ст. 23, 24 Закону України „Про прокуратуру", ст.ст. 5, 17, 25, 118, 122, 123, 125, 126, 186 - 1, 188 Земельного кодексу України, ст.ст. З, 7, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 1, 2, 7 Закону України «Про фермерське господарство», ст.ст. 26 - 28, 50 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 16, Цивільного кодексу України, ст.ст. 15, 27, 35, 45, 46, 107, 114, 118-120, 151, 152, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_5, управління держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області про визнання недійсними наказів та договорів оренди землі, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає чинності відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суддя: О.В. Закаблук