АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1979/17 Справа № 200/8531/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шевцова Т. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю в Дніпропетровській області, територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського міського управління юстиції про усунення перешкод у користуванні шляхом знесення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будівельними матеріалами шляхом знесення самовільної споруди.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що на підставі договору, укладеного 07 травня 1957 року між районним житловим управлінням Красногвардійської районної ради депутатів трудящих та ОСОБА_4, останній було надано земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку.

19 грудня 1983 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом першої Державної нотаріальної контори м.Дніпропетровська та зареєстрований у реєстрі під №2-10827, згідно якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належну їй ? частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку та надвірних споруд.

13 травня 1985 року ОСОБА_5 було складено заповіт, згідно з яким все належне йому майно, було заповідано ОСОБА_7 та ОСОБА_8

19 липня 1997 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_2. та ОСОБА_7, як спадкоємцям зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстровано в реєстрі за №5-3118. Спадкове майно, на яке було видано вищевказане свідоцтво, складалося з 1/4 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Подружжя разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 проживали у будинку АДРЕСА_1. Оскільки зазначений будинок був старим та малим, не мав необхідних санітарно-технічних умов, співвласниками було прийнято рішення про його знесення та зведення на його місці нового будинку, який в подальшому буде належати позивачу та його дружині.

За період з 2002 року по 2004 рік позивач збудував новий будинок, на що витратив усі свої заощадження.

15 січня 2005 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який у 2009 році було розірвано.

02 жовтня 2009 року КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради було видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний житловий будинок) АДРЕСА_1, згідно до якого ОСОБА_2. є власником 3/8 часток вищевказаного домоволодіння. ОСОБА_12 є власником 1/8 частини вищевказаного домоволодіння, а ОСОБА_4 є власницею 1/2 частини домоволодіння.

02 жовтня 2009 року фахівцем КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради було обстежено домоволодіння АДРЕСА_1 та складено акт про визначення розміру частки самочинно збудованих житлового будинку літ. К-2 (незакінчене будівництво) та сараю літ.Л від усього домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

На підставі наведених обставин позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні будівельними матеріалами, які використовувалися для самовільної споруди - житлового будинку літ.К-2 за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесенням самовільного будівництва - житлового будинку літ.К-2 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в 1992 році позивач, будучи громадянином Боснії і Герцоговини, прибув до м. Дніпропетровська, де познайомився з ОСОБА_2 та став проживати з нею однією сім'єю, як чоловік та жінка, без укладення шлюбу в будинку АДРЕСА_1, частина якого належала відповідачу на праві приватної власності.

У 2004 році позивач одержав дозвіл на постійне проживання в Україні та 15 січня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1, згідно до якого відповідач по справі змінила прізвище на ОСОБА_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2012 року, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період шлюбу на території домоволодіння АДРЕСА_1 збудували житловий будинок літ.К-2, загальною площею 110,1кв.м., житловою - 64,1кв.м. Вказане домоволодіння, згідно даних КП "Дніпропетровське МБТІ" (а.с.20,207,208,214,215-220 т.1), є власністю: у розмірі 1/8 його частини кожному - ОСОБА_2 (дівоче -ОСОБА_2) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року, та ОСОБА_7, також на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року, ? частина цього домоволодіння належала ОСОБА_4 згідно договору забудови від 07 травня 1954 року. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 померла.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що житловий будинок «К-2», сарай «Л» та літня кухня «Д,д,д» є самочинними будівлями, побудовані без належного дозволу та затвердженого проекту, не прийняті до експлуатації, спірне нерухоме майно - будинок «К-2»і сарай «Л»- є незавершеним будівництвом, а літня кухня «Д,д,д» є частиною домоволодіння, його приналежністю і не може бути самостійним об'єктом права власності, зважаючи на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у власності фізичних осіб не перебуває.

Відповідно до довідки Дніпропетровської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру при Держкомземі України від 10 листопада 2008 року №11/8565/10/к, земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 в земельному кадастрі міста ні за ким не зареєстрована.

Відповідач правовстановлюючих документів на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не представила, проте є фактичним землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що збудований ним за власний кошт будинок АДРЕСА_1 є самочинною будівлею, у користуванні якою після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 йому чинить перешкоди відповідач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, при зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_3 не врахував, що обраний ним спосіб захисту порушених прав, а саме - усунення перешкод у користуванні будівельними матеріалами шляхом знесення самочинної будівлі, не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. З інших підстав ОСОБА_3 позов не заявлено.

У звязку з чим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 є правильним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 відносно того, що відповідач неправомірно перешкоджає йому у користуванні будівельними матеріалами, придбаними позивачем для зведення спірного домоволодіння, висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для задоволення позову із заявлених ОСОБА_3. підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення.

При ухваленні судового рішення також правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров