Провадження № 2/127/1193/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Тонкопій Ю.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики на підставі договору про відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В :

12.12.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики на підставі договору про відступлення права вимоги.

Позов мотивований тим, що 15.02.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в усній формі було укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримав від ОСОБА_5 кошти в сумі 600 000 гривень із зобовязанням повернути кошти до 15.02.2016 року. На виконання договору позики 15.02.2015 року відповідач надав ОСОБА_5 розписку про отримання позики. 07.04.2016 року між ОСОБА_5 та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги ОСОБА_5 до відповідача, яке ґрунтується на договорі позики від 15.02.2015 року. За умовами цього договору до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зобовязанням останнього перед ОСОБА_5 за договором позики від 15.02.2015 року. Підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики у розмірі 600 000 грн. стало існування невиконаного грошового зобовязання відповідача перед позивачем.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. Вказані грошові кошти він не повернув у передбачений договором строк, оскільки у нього відсутні грошові кошти, разом з тим він не заперечує наявність боргу та має намір повернути вказані грошові кошти новому кредитору, який являється його батьком. На запитання суду повідомив, що грошові кошти у ОСОБА_5 він позичав на придбання квартири, однак не зміг їх віддати. ОСОБА_5 являється товаришем його батька по бізнесу, тому батько, щоб не псувати з ним відносини вирішив погасити його борг самостійно.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 6 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України.

Суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем і задовольнити позовні вимоги позивача, оскільки вони, крім повного їх визнання відповідачем, підтверджуються поданими позивачем письмовими доказами.

Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 15.02.2015 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 в усній формі було укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 600 000,00 гривень (а.с.20 - оригінал).

07.04.2016 року між ОСОБА_5 та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги ОСОБА_5 до відповідача, яке ґрунтується на договорі позики від 15.02.2015 року. За умовами цього договору до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зобовязанням останнього перед ОСОБА_5 за договором позики від 15.02.2015 року (а.с.4).

ОСОБА_5 на виконання умов договору про відступлення права вимоги 07.04.2016 року написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 600 000 гривень на погашення боргу по розписці від 15.02.2016 року, написаної ОСОБА_2 (а.с.19).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що право вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 15.02.2016 року по договору про відступлення права вимоги від 07.04.2016 року перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_3

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За встановлених судом обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача перед судом доведені в повному обсязі.

Враховуючи те, що грошові кошти в розмірі 600 000 гривень відповідачем позивачу не повернуто та повне визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов на користь позивача задовольняється у повному обсязі, з відповідача на його користь слід стягнути судові витрати, які позивачем було сплачено при подачі позову до суду (судовий збір).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 512, 514, 516, 525, 526, 527, 530, 610, 611, 612, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 174, 212- 215, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, заборгованість за договором позики від 15.02.2016 року в розмірі 600 000 (шістсот тисяч,00) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати у виді судового збору у розмірі 6 000 (шість тисяч,00) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: