Справа № 381/3779/16-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/591/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 19.01.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Фінагєєва В.О., із участю секретаря Нагорної Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Триліської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право приватної власності на землю недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Триліської сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого 19 червня 1998 року на імя ОСОБА_3, відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів набуття права володіння або користування земельною ділянкою, у звязку із чим не набуте право позивача не може бути порушено набуттям права власності на суміжну земельну ділянку іншою особою.

Таким чином, оскільки жодних інших належних й допустимих доказів позивач на підтвердження того, що вказана земельна ділянка є його приватною власністю чи перебуває на підставі іншого речового права у володінні чи користуванні, а відповідач самоуправно своїми діями порушує його законні права власника щодо розпорядження та користування належним йому нерухомими майном, до суду не надав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4, яка є власником земельної ділянки в селі Триліси, вул. Енгельса, 45, Фастівського району, Київської області, та на даний час є колишньою дружиною позивача, зверталась до суду із позовом про визнання державного акта на право власності, виданого 19 червня 1998 року на імя ОСОБА_3 недійсним та скасування рішення Триліської сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року, проте рішенням апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В даному випадку, суд вбачає, що звернення ОСОБА_2 до суду з вимогами визнати недійсними державний акт на право власності від 19 червня 1998 року та рішення Триліської сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року є заходом, направленим на унеможливлення винесення несприятливого для ОСОБА_4 судового рішення шляхом повторного оскарження відповідних рішень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

Посилався, при цьому, на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Крім цього, зазначає, що судом невірно встановлено факт, що ОСОБА_2 не має субєктивного права, яке підлягає судовому захисту, та не взято до уваги факт, що у державному акті, виданому ОСОБА_3, по опису меж, суміжним землекористувачем значиться саме позивач.

Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням 9 сесії ХХІІ скликання Триліської сільської ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року, зокрема, передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,2500 га для обслуговування будинку, площею 0,1231 га та 0,4046 га - для введення підсобного господарства за адресою: с. Триліси, вул. Енгельса, 61, а також затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю ( а.с. 29, 31-33, 82, 83-85 ).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 19 червня 1998 року серії IV-КВ №106768, ОСОБА_3 належать земельні ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 0,5278 га для ведення особистого підсобного господарства ( а.с. 40, 96 ).

Згідно опису меж земельної ділянки, площею 0,4046 га, вона ( земельна ділянка ) від точки Г до точки А межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_2 ( там же ).

25 липня 1997 року позивач власним підписом погодив власноручним підписом акт про встановлення в натурі ( на місцевості ) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_3 ( а.с. 93, 94 ).

Цим же рішенням сільської ради, ОСОБА_2 виділені земельні ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 0,2869 га для ведення особистого підсобного господарства в с. Триліси, вул. Енгельса, 45 ( а.с. 29, 31-33, 82, 83-85 ).

Однак, відповідно до договору дарування жилого будинку від 15 червня 2002 року власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Триліси, вул. Енгельса, 45, Фастівського району, Київської області, є ОСОБА_4, яка отримала майно за правочином від ОСОБА_5 ( а.с. 77 ).

Згідно положень ст. 120 ЗК України, на період укладення правочину, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Таким чином, до ОСОБА_4 перейшло право користування частиною земельної ділянки за вказаною адресою.

При цьому, рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю від 19 червня 1998 року на імя ОСОБА_3 та скасування рішення Триліської сільської ради 9 сесії ХХІІ скликання від 17 грудня 1996 року відмовлено ( а.с. 99-100 ).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року, із внесеними змінами згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року, серед іншого, зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні, належної позивачу на праві власності земельною ділянкою, шляхом перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної ОСОБА_3 земельної ділянки ( а.с. 13-24 ).

Окрім цього, зазначеними судовими рішеннями встановлена законність надання останньому спірного майна ( там же ).

Оспорюючи рішення сільської ради про надання ОСОБА_3 земельної ділянки у розмірі 0,4046 га, ОСОБА_2 20 вересня 2016 року заявив вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Триліської сільської ради 9 сесії 22 скликання від 17 грудня 1996 року про її надання, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 19 червня 1998 року серії IV-КВ №106768 ( а.с. 3-6 ).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно виходив із необгрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності порушень прав та інтересів позивача, в т.ч. щодо користування та розпорядження належним йому майном.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України, 1990 року, у редакції на період виділення ОСОБА_2 земельної ділянки у зазначеному розмірі, зазначено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення ( викупу ) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Згідно ж чч. 1, 2 ст. 31 Земельного кодексу України, 1990 року, на цей же період, вилучення ( викуп ) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Вилучення земель провадиться за рішенням сільської, селищної Ради народних депутатів: із земель сіл і селищ для усіх потреб, за винятком випадків, передбачених статтею 33 цього Кодексу.

При цьому, як встановлено судом, власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в селі Триліси, вул. Енгельса, 45, Фастівського району, Київської області, згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Фастівською державною нотаріальною конторою 11 січня 1992 року, до відчуження майна - 15 червня 2002 року була ОСОБА_5 ( а.с. 77 ).

Однак, у порушення зазначених норм матеріального права, у неї ( ОСОБА_5 ) земельна ділянка, при наданні 17 грудня 1996 року земельної ділянки позивачу в зазначеному розмірі у власність, не вилучалась.

Відтак, ОСОБА_2, на переконання апеляційного суду, не набув будь-яких прав на земельні ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 0,2869 га для ведення особистого підсобного господарства по вул. Енгельса, 45 в с. Триліси, Фастівського району, Київської області.

ОСОБА_3, на відміну від позивача, в установленому законом порядку набув право власності на зазначені земельні ділянки, в т.ч. і на спірну її частину, а тому права відповідача підлягають захисту на підставі ст. 386 ЦК України, ст. 153 Земельного кодексу України, у даному випадку, шляхом відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 152, 153 Земельного кодексу України, ст.ст. 13, 15, 16, 386 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 213-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення по справі.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі згідно положень ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 415 ЦК України, ст.ст. 59, 60, 61 СК України, ст.ст. 3, 4, 213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції та спростовуються зазначеними апеляційним судом доказами по справі, які ним відносяться до числа належних та допустимих відповідно до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що він набув права користування земельною ділянкою у результаті набуття права власності ОСОБА_4 на зазначений жилий будинок в період шлюбу, на переконання апеляційного суду, не відповідає дійсності, оскільки зазначене майно згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України належить обдарованому на праві особистої приватної власності.

Інші доводи ОСОБА_2, зокрема, про наявність домовленості із ОСОБА_4 про користування належним їй майном, земельною ділянкою, зазначення його прізвища у державному акті на право приватної власності на землю, виданому на ім'я ОСОБА_3, як суміжного землекористувача, звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, неправомірність та некоректність висновків суду щодо його звернення до суду, надання відповідачем підробленої довідки по іншій справі, з точки зору суду другої інстанції не є підставою, у силу викладеного, для задоволення позовних та апеляційних вимог.

При цьому, допущені судом першої інстанції описки у судовому рішенні про набуття ОСОБА_4 права власності на земельну, на переконання апеляційного суду, не є підставою для зміни чи скасування рішення, оскільки можуть бути виправлені судом у відповідності до положень ст. 219 ЦПК України

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Триліської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право приватної власності на землю недійсними залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_6