25.01.2017 227/10/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

за участю:

представника позивачів - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (позивач-1), ОСОБА_3 (позивач-2) до Виконавчого комітету Білицької міської ради Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2017 року гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 звернулись до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Виконавчого комітету Білицької міської ради Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю, в якій пояснили, що позивач ОСОБА_2 звернувся до Виконавчого комітету Білицької міської ради та отримав рішення № 99 від 29.06.2005 року про надання житлової площі в м. Білицьке, як працівнику шахти «Білицька», за адресою: АДРЕСА_1. Ордер на квартиру було отримано 20 березня 2006 року за № 21, в якому гр. ОСОБА_2 вказаний як основний квартиронаймач, а гр. ОСОБА_3 як його жінка. У 2010 році позивачі отримали рішення Виконавчого комітету Білицької міської ради № 89/1 від 25.08.2010 року про реєстрацію у вищевказаній квартирі своєї онуки - ОСОБА_4. У 2016 році позивачі вирішили приватизувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, але звернувшись до Виконавчого комітету Білицької міської ради їм було повідомлено, що приватизувати дану квартиру вони не мають права, так як вона вже приватизована колишнім власником.

Позивачі в судове засідання не прибули, до суду було надано заяви про розгляд справи без їх участі.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Зазначила, що позивачі є добросовісними набувачами, користуються квартирою більше 10 років, підтримують її в жилому стані, оплачують комунальні послуги.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, до суду надано клопотання про розгляд справи без його участі. По суті позовних вимог заперечень не мають.

Заслухавши пояснення представника позивачів та дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи встановлено наступне.

29.06.2005 року виконавчим комітетом Білицької міської ради прийнято рішення № 99 «Про надання жилої площі в м. Білицьке працівнику шахти «Білицька» ОСОБА_2.». Згідно вказаного рішення ОСОБА_2, проходчику УПР-2 ОП «Шахта «Білицька» ДК «Донецька вугільна енергетична компанія» надана житлова площа, за адресою: АДРЕСА_1, дві кімнати житловою площею 28,4 кв.м. Склад сім'ї дві особи. З квартирного обліку зняти.

На підставі вказаного рішення 20.03.2006 року ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення АДРЕСА_3 ОСОБА_2 зазначений у ордері як основний квартиронаймач, а ОСОБА_3 як його дружина. Згідно вказаного ордеру надано квартиру жилою площею 28,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі з 29.03.2006 року, що підтверджується штампом про реєстрацію на 11 сторінці паспортів позивачів.

Рішенням виконавчого комітету Білицької міської ради від 25.08.2010 року № 89/1 у вказаній квартирі зареєстровано ОСОБА_4, яка є внучкою ОСОБА_2

Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване на ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18.07.1995 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 19.03.1999 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п.9 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Як видно з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 46484029 від 20.01 .2017 року, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину на її підставі не видавалось .

Судом встановлено, що позивачі утримують та доглядають квартиру АДРЕСА_1, сплачують житлово-комунальні послуги, що, зокрема, підтверджується квитанціями про сплату таких та довідками долученими до матеріалів справи.

З огляду на наведене, враховуючи те, що належна ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, квартира, не була успадкована, відумерлою спадщина в установленому законом порядку не визнавалась, відтак, наявні достатні підстави для визнання за позивачами права власності на це майно в порядку, передбаченомуст. 344 ЦК України, а сам факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права.

Судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заявою ОСОБА_2 (позивач-1), ОСОБА_3 (позивач-2) до Виконавчого комітету Білицької міської ради Донецької області про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, зальною площею 36,2 м.кв.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (рнокпп НОМЕР_2) право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, зальною площею 36,2 м.кв.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25.01.2017 року.

Суддя А.О. Кошля