Провадження № 2/752/210/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 січня 2017 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 1 247 925,14 гривень та 50 000 гривень моральної шкоди, сплачений судовий збір у розмірі 3 654 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що 30 січня 2003 року між відповідачем ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_2) у якості продавця, та ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_1) у якості покупця, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М. 07 лютого 2003 року обумовлена вказаним договором квартира була зареєстрована у Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1 Згодом позивач ОСОБА_1 дізналась, що на неї претендує сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_6 18 березня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6укладено договір дарування спірної квартири, в подальшому ОСОБА_7 ініціювала судовий розгляд справи про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року вказаний договір дарування визнано недійсним.

28 січня 2002 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання предметом якого стала спірна квартира АДРЕСА_1. 17 травня 2002 року відповідач ОСОБА_2 набула права власності на вищевказану квартиру, шляхом реєстрації у Київському МБТІ у зв'язку зі смертю ОСОБА_7

Вже після придбання у відповідача ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_1, ОСОБА_6 оскаржила рішення Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року про визнання недійсним договору дарування.

За результатами оскарження ОСОБА_6, рішення Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року про визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 18.03.1994 р. ухвалою Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Наслідком нового розгляду вказаної справи було прийнято Дніпровським районним судом м. Києва рішення від 29 червня 2010 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2010 року, про відмову в задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

На підставі вказаного судового рішення, ОСОБА_6 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року, позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, було задоволено - витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_6 право власності на вказану квартиру.

В ході розгляду вказаної цивільної справи, суд дійшов висновку, що єдиним законним власником спірної квартири є ОСОБА_6 з моменту її прийняття в дар, тобто з 18.03.1994 року по даний час. А тому ОСОБА_7 не мала права та законних підставах розпоряджатися цією квартирою, в тому числі укладати договір довічного утримання від 28.01.2002 року та віджувати вказану квартиру на користь ОСОБА_2, яка в свою чергу не мала права укладати договір купівлі - продажу квартири від 30.01.2003 року та відчужувати вказану квартиру на користь ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 вважає, що правомірно та на законних підставах набула майно, а саме - спірну квартиру, однак залишилась без майна, та грошей, сплачених за це майно.

У зв'язку з чим, позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач та її представник частково визнали позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів у розмірі 12 921,00 гривень, які відповідач ОСОБА_2 отримала без належних правових підстав від продажу спірної квартири, яку вона не мала права відчужувати, в іншій частині позовних вимог просили відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, надходить до наступного.

Судом встановлено, що 18 березня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6. укладено договір дарування квартири, посвідчений Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Згідно вказаного договору дарування позивач прийняла в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв.м., жилою площею 21,2 кв.м.

У жовтні 1999 року ОСОБА_7 звернулася до Харківського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 18 березня 1994 року. Вказана справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року позов ОСОБА_7 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_6, посвідчений 18 березня 1994 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Вказана справа за позовом ОСОБА_7 розглядалася без участі відповідачки ОСОБА_6 та її представника, що вбачається із змісту самого рішення, про таке рішення ОСОБА_6 дізналася після закінчення строків апеляційного оскарження.

28 січня 2002 року, ОСОБА_7 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним №1-29с. Згідно вказаного договору ОСОБА_7 передала спірну квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2

17 травня 2002 року після смерті ОСОБА_7 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, який було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 28 січня 2002 року.

Тобто, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру в період, коли рішення Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року про визнання договору дарування спірної квартири недійсним вступило в закону силу.

30 січня 2003 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 30 січня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за №392). (а.с. 7).

07 лютого 2003 року спірна квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі (записаний у реєстрову книгу №д1089-13 за реєстровим №4661).

22 грудня 2005 року Ухвалою Верховного Суду України скасовано рішення Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 18 березня 1994 року, а справу передано на новий розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2007 року ОСОБА_2 визначено правонаступником ОСОБА_7 по вказаній справі.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2010 року по цивільній справі №2-29/1-2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_7.) до ОСОБА_6, третя особа на стороні позивача ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_10, Головне управління юстиції міста Києва, що виступає в інтересах Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, нотаріуса ОСОБА_11, про визнання недійсним договору дарування квартири. Також відмовлено в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту та визнання недійсним договору.

Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2010 року (справа №22-11498/2010р.) апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2010 року залишено без змін.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру - задоволено, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_6 право власності на вказану квартиру, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року залишено без змін.

Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вищевказані рішення мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу спірної квартири від 30.01.2003 року, відчуження квартири АДРЕСА_1 здійснено за ціною 77 220 грн., про отримання вказаної суми грошових коштів від продажу квартири свідчить розписка, складана відповідачем від 30.01.2003 року, оригінал якої досліджено у судовому засіданні. Суд не приймає заперечення відповідача щодо того, що вказані грошові кошти отримані ОСОБА_2 у ОСОБА_1 у позику, а продаж квартири здійснено за ціною, вказаною у договорі, тобто за 12 921 грн., оскільки належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України відповідач на підтвердження вказаних обставин не надала, а зміст самої розписки жодним чином не свідчить про наявність між сторонами спору правовідносин, які виникли саме із договору позики.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 на день розгляду справи не повернула ОСОБА_1 грошові кошти, отримані від продажу квартири, яка в подальшому була витребувана із володіння ОСОБА_1 за рішенням суду, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані відповідачем від продажу квартири, у розмірі 77 220 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, суд надходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу з урахуванням індексу інфляції за період з лютого 2003 року по квітень 2015 року у розмірі 357 157,94 грн., та трьох процентів річних у розмірі 27 799,2 грн. Суд приймає розрахунок, складений позивачем, вважає його правильним та таким, що не суперечить вимогам закону.

Крім, того судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносин, що передбачають відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця, тобто до даних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, підлягають застосуванню положення статті 661 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини першої статті 661 Цивільного кодексу України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Отже, передумовами для відшкодування збитків на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України є вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, за умови, що покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Таким чином обставини, які в подальшому стали підставою для вилучення квартири у позивача виникли задовго до продажу товару (квартири), при цьому покупець ОСОБА_1, придбаваючи квартиру не знала та не могла знати про наявність цих підстав.

Посилаючись на завданні позивачу збитків, остання вказує, що такими збитками є упущена вигода, яку б позивач могла отримати у зв'язку із відчуженням квартири, збитки оцінює у розмірі 862 968 грн., що є ринковою вартістю квартири, яку позивач визначила шляхом порівняння цін у мережі Інтернет.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення ї цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками слід вважати: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Виходячи із змісту вказаних вище норм та за вказаних вище обставин, пред'явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі продажу спірної квартири. Позивач повинен довести, що вона мала реальну можливість і повинна була отримати визначений дохід (упущену вигоду) від продажу квартири, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її такої можливості.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди ґрунтуються на розрахунку можливого доходу від продажу спірної квартири з урахуванням її ринкової вартості, яку позивач визначила самостійно, використовуючи пропозиції з продажу квартири на веб-сайті ОЛХ.

Суд критично ставиться до даних розрахунків, оскільки останні є теоретичними та не є підтвердженими доказами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частина 4 статті 60 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення зазначеної процесуальної норми вимога про стягнення упущеної вигоди обґрунтовується припущеннями.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даній справі відсутні належні і допустимі докази наявності збитків у вигляді упущеної вигоди, а тому суд відмовляє в задоволенні даної вимоги.

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з урахуванням змін та доповнень, внесених Постановою пленуму Верховного Суду України від 25.05.2005 р. №5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд вбачає справедливим та розумним стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Таким чином, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 384 957 грн. 14 коп. (77 220 +357 157,94+27799,2), а також 5 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3654 грн.

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 11, 58, 60, 61, 88, 130, 179, 212-215 ЦПК України, статтями 22, 661, 1192 Цивільного кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 384 957 грн. 14 коп. (триста вісімдесят чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят сім гривень чотирнадцять копійок) .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3654 грн.

У іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя