Справа №489/3178/16-ц 30.03.2017 30.03.2017 30.03.2017
Провадження №22-ц/784/802/17
Головуючий у першій інстанції-Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»

до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

про стягнення заборгованості, розірвання договору найму та виселення

У С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернулось з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором найму, розірвання договору та виселення.

Позивач зазначав, що є співвласником будинку гуртожитку по вул. Космонавтів, 128 в м. Миколаєві. В кімнатах №319, 322 цього будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_5 16 травня 2003 року між товариством та ОСОБА_3 укладено договір на користування житловими кімнатами №№ 319, 322 з визначенням строку дії та порядком оплати. Проте, ОСОБА_3 не здійснює оплату за договором найму в повному обсязі, у звязку з чим має заборгованість за період з липня 2013 року по червень 2016 року в розмірі 6885,86 грн.

Посилаючись на порушення обовязків наймача (орендаря) та закінчення строку дії договору, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» просило стягнути з ОСОБА_3 6885,86 грн. заборгованості по оплаті за користування приміщеннями, 246,12 грн. річних за порушення грошових зобовязань та 1984,07 грн. втрат від інфляції. Уточнивши вимоги (а.с.54,55), позивач також просив розірвати договір від 16 травня 2013 року в частині найму кімнати №319 та виселити з неї відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_3, діючи через свого представника, позов не визнала, посилаючись на те, що застосовані позивачем тарифи для визначення розміру оплати значно перевищують встановлені законом, а тому твердження про наявність заборгованості, а тому і підстав для виселення необґрунтовані.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2017 року позов задоволено частково, розірвано договір користування житловою площею в частині найму кімнати № 319, виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати № 319 гуртожитку по вул. Космонавтів, 128 в м. Миколаєві. З ОСОБА_3 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» стягнуто 9 116, 05 грн. , в тому числі 6 885, 86 грн. по оплаті, 246, 12 грн. 3% річних, 1 984, 07 грн. інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено. Судові витрати розподілено між відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилалась на ті ж обставини, якими заперечувала позов, вважала порушеними норми цивільного законодавства та невірними розрахунки щомісячної оплати за користування кімнатами та безпідставним виселення її з неповнолітнім сином з однієї з кімнат.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі мають заборгованість по оплаті найму житлових кімнат у гуртожитку, своєчасно попереджені про розірвання договору оренди, а тому стягнув з ОСОБА_3 борг, розрахований з застосуванням статті 625 ЦК, розірвав договорів найму в частині кімнати №319 та виселив з неї відповідачів. Судові витрати, в тому числі поклав і на неповнолітнього ОСОБА_8

Але не з усіма висновками суду можна погодитись.

Згідно зі статтею 509 ЦК однією з підстав виникнення зобовязань є договори та інші правочини.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених статтею 526 ЦК, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (стаття 626 ЦК), а свобода договору полягає у тому, що сторони вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК (частина 1 статті 627 ЦК).

Обсяг зобовязань, що виникають з житлових правовідносин, залежить, зокрема, від характеру правовідносин, статусу житла, форми власності, підстав надання, умов користування тощо, та регулюється нормами цивільного та житлового законодавства, спеціальними законами, а також договором, укладеним між сторонами.

Відповідного до статті 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є обєктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 820 ЦК розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата встановлена у договорі не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

На вимогу наймодавця договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлено більш тривалий строк, при короткостроковому наймі понад два рази, а також у разі руйнування або псування житла (частина 2 статті 825 ЦК).

Наслідком розарвання договору найму є виселення мешканців (стаття 826 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток приміщення гуртожитку по вул. Космонавтів, 128 в м. Миколаєві, який знаходиться на його балансі як цілісний майновий комплекс (а.с. 9, 10, 11а).

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є юридичною особою, зареєстрованою 31 січня 2000 року, основним видом діяльності якої є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 11).

ОСОБА_3 поселилась у гуртожиток як працівник Миколаївського заводу конденсаторів (ВАТ «Ніконд»), де працювала у період 1988-2000 років (а.с.82-83, 96), та залишилась проживати і після звільнення.

16 травня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_9 укладено договір користування площею у гуртожитку (далі Договір), за яким їй передано у користування житлові кімнати №№ 319,322 строком на один рік (пункт 1.1) (а.с. 12).

Договір вважається пролонгованим на строк, зазначений у пункті 1.1, якщо жодна зі сторін не пізніше, ніж за місяць не повідомить іншу сторону про розірвання договору (пункт 7.1 Договору).

У період 2005-2006 років право власності на кімнату №319 набула ОСОБА_10, а на кімнату № 322 ОСОБА_11 Власники передали ці житлові кімнати у користування та на утримання ТОВ «Ніконджитбутсервіс» на підставі договорів від 7 грудня 2011 року (а.с.74,77).

Отже, незважаючи на те, що будинок № 128 по вул. Космонавтів, як цілісний майновий комплекс, зберіг статус гуртожитку, правовідносини, що виникли між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3, з 2003 року мають цивільно-правовий характер, випливають з договору найму (оренди) житла та регулюються нормами глави 59 ЦК та загальними положеннями глави 4 розділу ІІ ЖК.

Виходячи з такої оцінки характеру правовідносин сторін, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на те, що всі права на обовязки сторін регулюються Примірним положенням №208, оскільки, по-перше, норми цього положення регулюють умови тимчасового проживання осіб, яким надано приміщення (ліжкомісце) у період роботи або навчання, а, по-друге, це положення втратило чинність з травня 2015 року.

Твердження відповідачки про те, що до спірних правовідносин має застосовуватись лише те законодавство, яке діяло на час укладення угоди та регулювало користування гуртожитками, повязано з іншою оцінкою характеру правовідносин сторін та невірним тлумаченням принципу дії законів у часі.

Досліджуючи обставини виконання відповідачкою умов договору найму (оренди) житла, колегія суддів виходить з такого.

Істотною умовою такої угоди є плата за користування житлом, яка встановлюється договором (стаття 820 ЦК).

Договором (пункт 4.1) передбачено, що плата за користування жилою площею здійснюється за встановленими ставками, а витрати на комунальні послуги входять до цієї ставки та окремо не стягуються.

Обовязки мешканця (пункт 2.3 Договору) передбачають своєчасне внесення плати за проживання у гуртожитку в установлених розмірах відповідно до розділу 4 та п.38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208 (далі Примірне положення №208).

Отже, аналіз умов договору свідчить про те, що ставкою (норма оплати чого-небудь) вважається розрахункова сума, яка включає як оплату за користування житлом, так і витрати на комунальні послуги, які надаються виконавцями послуг та сплачуються товариством за загальними рахунками на підставі укладених договорів (а.с. 127-137).

Оплата за користування житлом, як складова «ставки», визначається, виходячи з фактичної собівартості утримання будинку за минулий рік, кількості квадратних метрів загальної площі гуртожитку та кількості квадратних метрів, що знаходиться у користуванні мешканця.

Витрати на сплату виконавцям житлово-комунальних послуг зараховуються до «ставки» в залежності від кількості проживаючих осіб.

При цьому ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначений органом місцевого самоврядування як надавач житлово-комунальних послуг, не підпадає під дії Закону «Про житлово-комунальні послуги», не застосовує визначені законом тарифи, а визначає плату за користування жилою площею самостійно відповідно до правил глави 59 ЖК та умов Договору.

Такого висновку дійшла і комісія Миколаївської обласної державної адміністрації при розгляді звернення мешканців будинку № 128 по вул.Космонавтів щодо встановленого розміру оплати за користування кімнатами (а.с. 125,126).

Інший (цивільно-правовий) характер взаємовідносин сторін унеможливлює і застосування пункту 38 Примірного положення №208 (яке до того ж втратило чинність), як підставу для застосування лише встановлених тарифів на житлово-комунальні послуги.

Складові оплати за користування житлом для ОСОБА_3В.(ставки) за період 2012-2016 років зазначені у бухгалтерській довідці від 21 січня 2017 року (а.с. 138).

Виходячи з такого розрахунку, розмір щомісячної оплати за користування кімнатами складав з 1 лютого 2013 року - 380 грн., з 1 вересня 2013 року - 420 грн., з 1 червня 2014 року - 470 грн., з 1 липня 2014 року - 550 грн., з 1 травня 2015 року - 610 грн., а з 14 вересня 2015 року - 680 грн., про що ОСОБА_12 своєчасно повідомлялась (а.с. 19, 20, 21, 22, 23).

Протягом 2013-2016 років Товариство неодноразово направляло відповідачці повідомлення-претензії про наявність заборгованості, необхідність її погашення та пропозицію про укладення договору реструктуризації заборгованості (а.с. 14, 15, 23-зворот).

ОСОБА_3 встановлений розмір щомісячної оплати не оскаржувала, але не в повному обсязі проводила оплату, внаслідок чого за період з 1 липня 2013 по 1 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 6 885, 86 грн. (а.с. 26).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 6885,86 грн. заборгованості, що з урахуванням вимог статті 625 ЦК складає 9116,05 грн., в тому числі 246,12 грн. річних за прострочення виконання грошового зобовязання, та 1984,07 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів вважає недоведеними посилання апелянта на невірно визначений розмір боргу та неврахування всіх внесених нею платежів.

Деякі платежі внесені відповідачкою у червні 2016 року, а тому до розрахунку не включені.

Невідповідність, в окремих випадках, сум, зазначених у квитанціях, та сум, зазначених у розрахунку, виникла внаслідок складання розрахунку за остаточним щомісячним боргом, який визначався і після зарахування платежів, внесених пізніше.

Розраховану у такий спосіб заборгованість станом на 1 серпня 2015 року ОСОБА_3 узгодила (а.с. 25).

Таким чином, рішення суду в частині стягнення 9116,05 грн. заборгованості по оплаті за користування кімнатами з урахуванням річних та інфляційних втрат є обґрунтованим, а підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав встановленими підстави для розірвання Договору в частині кімнати № 319.

Підставами цих вимог позивач зазначив обставини, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 783 ЦК користування річчю всупереч договору або призначенню речі, якими вважав несплату за користування кімнатами протягом двох місяців.

Проте, цивільно-правовий характер правовідносин сторін, про що зазначено вище, визначає необхідність застосування спеціальних норм, які регулюють відносини з найму (оренди) житла, тобто правил пункту 1 частини 2 статті 825 ЦК.

Відповідно до цієї норми підставою для розірвання договору є несплата за житло протягом шести місяців.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 за період 2013-2016 років виникла внаслідок оплати за проживання не в повному обсязі, а відомостей про те, що така несплата мала місце протягом шести місяців, матеріали справи не містять.

Крім того, позивач заявив вимоги про розірвання Договору лише стосовно кімнати № 319, тобто стосовно частини приміщень, що передані у найм за Договором.

За змістом такі вимоги мають ознаки вимог про зміну умов Договору, яка здійснюється за інших підстав та в іншому порядку.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення позовних вимог про розірвання договору в частині кімнати № 319.

Виходячи з того, що виселення ОСОБА_3 з неповнолітнім сином з кімнати №319 є наслідком розірвання Договору, не можуть бути задоволені і вимоги про виселення.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на підстави розірвання договорів найму(оренди) житла та не дав належної оцінки вимогам про розірвання угоди лише в частині приміщень, що передані в користування, судове рішення в частині розірвання договору та виселення ОСОБА_3 з неповнолітнім сином підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Вирішуючи питання про застосування правил статті 88 ЦПК, колегія суддів виходить з розміру судового збору, який мав сплатити позивач та апелянт, розміру фактично сплаченого судового збору та пропорційності розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог Закону «Про судовий збір» розмір судового збору визначається за кожною позовної вимогою окремо, та при подачі позовної заяви мав складати 3582,8 грн., в тому числі за вимогою про стягнення боргу (майнова вимога) -1378 грн., за вимогами про розірвання угоди та виселення трьох осіб -2204,8 грн. (551,2 х4).

Позивачем сплачено 2900 грн. Недоплата складає 682,8 грн.

Виходячи з задоволення майнової вимоги (стягнення боргу), відповідачкою має бути відшкодовано 1378 грн., з яких 682,8 грн. (недоплачені) на користь держави, а решта -695,2 грн. ( 1378-682,8) на користь позивача.

При подачі апеляційної скарги судових збір мав складати 3334,76 грн., в тому числі за майновою вимогою 1515,8 грн. (1378 х110%), за немай новими вимогами -1818,96 грн. (551,2 х 3 х110%).

Відповідачка сплатила 3061,6 грн. Недоплата складає 273,16 грн.

Виходячи з відмови у задоволенні немайнових вимог, позивач має відшкодувати 1818,96 грн. судових витрат, з яких 272,16 грн. (недоплачені) на користь держави, а решту 1545,8 грн. (1818,96 -273,16) відповідачці.

Таким чином, з ТОВ «Ніконджитбудсервіс» на користь держави підлягає стягненню 273,16 грн., з ОСОБА_3 на користь держави 682,8 грн. Шляхом зарахування взаємних обовязків по відшкодуванню судових витрат, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню 850,6 (1545,8 695,2) грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2017 року в частині розірвання договору користування жилою площею від 16 травня 2003 року, в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та стягнення з них судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про розірвання договору користування жилою площею від 16 травня 2003 року, укладеного між товариством та ОСОБА_3, в частині найму кімнати № 319 по вул. Космонавтів, 128 у м. Миколаєві, та виселення ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з кімнати № 319 по вул. Космонавтів, 128 у м. Миколаєві - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на користь ОСОБА_3 850,6 грн. судових витрат, на користь держави 273,16 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 682,8 грн. судових витрат.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_13