Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/143/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.01.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2016 року, у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 17.09.2011 року у розмірі 63586 грн 20 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 14065 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 43617 грн. 10 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 2400 грн; штрафи за несвоєчасне виконання зобов'язань: - 500 грн (фіксована частина) та 3004 грн 10 коп. (процентна складова), а також судові витрати.

В обґрунтування вимог банк посилався на те, що 17 вересня 2011 року ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі заяви ОСОБА_2 надав останньому кредит у розмірі 15200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. На порушення умов підписаного договору щодо повернення кредитних коштів відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 14 квітня 2016 року має заборгованість за цим кредитним договором у вказаній сумі.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення частково та ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги і стягнути з відповідача на користь банка заборгованість по кредитному договору №б/н від 17 вересня 2011 року в сумі 58691,58 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту в сумі 13 314,42 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 41 153,75грн., заборгованості за пенею та комісією 1 000 грн., а також штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 2723,41 (процентна складова), відшкодувати судові витрати. Позивачем також зазначено, що судом не взято до уваги строк дії картки, на яку за вказаним кредитним договором були перераховані кошти, до 28.02.2019 року, та те, що позовна давність пропущена лише до тих чергових платежів, по яких виникло зобов'язання до 30.04.2013 року, тому банк погоджується з висновками суду щодо відмови у стягненні боргу, що виник за період з 31.12.2012 року по 06.05.2013 , а пені до 06.05.2015 року, всього 4613,93 грн. Решта суми боргу, що зазначена у позовній заяві, на думку позивача підлягає стягненню.

Відповідач подав письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити і залишити рішенням суду без змін. Зазначив, що заборгованість за кредитом виникла в той час, коли він вимушено перебував за межами країни і не міг вчасно виконувати взяті на себе зобов'язання, проте банк відмовив його родичам припинити нарахування відсотків і вчинити дії по погашенню боргу. Не згоден відповідач і з вказаною банком інформацією щодо строки дії картки, заперечує щодо того, що ним вносились кошти на погашення заборгованості у період: жовтень-листопад 2012 року (а.с. 162-165).

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав свою апеляційну скаргу, відповідача, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, на підставі якої відповідачу було надано кредит у розмірі 15200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредит надано відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг (далі Умови), Правил користування платіжною карткою "Кредит на всякий случай" та Тарифів банку, з якими ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить його підпис у заяві про надання кредиту (а.с.7-21).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що оскільки ОСОБА_2 неналежним чином виконував зобов'язання з погашення кредитної заборгованості, то станом на 14 квітня 2016 року виникла заборгованість в сумі63586 грн. 20 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 14065 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 43617 грн. 10 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 2400 грн; штрафи за несвоєчасне виконання зобов'язань: - 500 грн (фіксована частина) та 3004 грн 10 коп. (процентна складова), яку позивач просив стягнути на свою користь.

Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Вважаючи встановленими обставини, що дія картки, за якою відповідач отримав кредит у розмірі 15200 грн., закінчилася 17 вересня 2012 року, за відсутності доказів, які б вказували на те, що відповідачем отримано нову картку, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку із пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, враховуючи те, що з позовом до суду банк звернувся лише 13 травня 2016 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, тому що вони зроблені внаслідок неповного з'ясування обставин справи, не грунтуються на доказах і суперечать вимогам норм, що регулюють спірні правовідносини.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до п. п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.5 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

У той же час, вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд на порушення приписів ст. ст. 212, 213-215 ЦПК України не встановив строку дії договору, який згідно із заявою на видачу кредиту відповідає строку дії кредитної картки. У заяві на видачу кредиту строк дії картки не зазначено. Сама кредитна картка чи її копія у суді не досліджувалась.

В засіданні апеляційного суду вказані обставини були перевірені і установлено, що строк дії картки № 246064, тип: "кредит на всякий случай", з кредитним лімітом 15200 грн., виданої на імя ОСОБА_2, в/№ клієнта 3361448, закінчується у лютому 2019 року, що підтверджується інформацією про карту (а.с.134), копією витягу з програмного комплексу банку (а. с. 189), і не спростовано відповідачем.

Посилання ОСОБА_2 на те, що кредитні картки можуть видаватись з максимальним терміном дії - 4 роки, а тому інформація банку про спірну карту є непрпавдивою, грунтується не припущеннях і не підтверджено за допомогою належних та допустимих доказів.

Згідно виписки по рахунку (а.с. 132-133) позичальником одержано кредитні кошти за допомогою вказаної карти в межах ліміту 15200 грн. у період 28 червня 2012 року по 09 липня 2012 року, останній платіж на погашення кредиту від імені позичальника зроблено 22 листопада 2012 року, внаслідок невиконання зобов'язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків, починаючи з 31 грудня 2012 року, що на час звернення позивача до суду за наданим розрахунком (а.с. 5-6) складала 63586 грн 20 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 14065 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 43617 грн. 10 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 2400 грн; штрафи за несвоєчасне виконання зобов'язань: - 500 грн (фіксована частина) та 3004 грн 10 коп. (процентна складова).

Допущені судом при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову і стягнення із ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору № б/н від 17 вересня 2011 року, у межах позовної давності, в сумі 55 468 грн. 17 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 13 314 грн. 42 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 41 153 грн. 75 коп., заборгованість за пенею в сумі 1 000 грн., відповідно до розрахунку , викладеному в апеляційній скарзі (а.с. 130-131).

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому позовні вимоги щодо стягнення штрафів за порушення строків виконання зобовязань за кредитним договором одночасно з пенею, не підлягають задоволенню з підстав подвоєння цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь позивача в сумі 2 500 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2016 року скасувати.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору №б/н від 17 вересня 2011 року в сумі 55 468 грн. 17 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 13 314 грн. 42 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 41 153 грн. 75 коп., заборгованість за пенею в сумі 1 000 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 2 500 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя:

Судді: