АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Волошиної В.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1590/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Унікальний № 758/15415/15-ц
встановила:

у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із розрахунку 858грн. 21коп., починаючи з 5 березня 2013 року по день ухвалення судом рішення у даній справі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він з 6 лютого 2012 року перебував на посаді директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а 5 березня 2013 року був звільнений за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України.

Позивач посилався на те, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року визнано незаконною та скасовано постанову правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 3 від 5 березня 2013 року, а його поновлено на роботі на посаді директора з 5 березня 2013 року. Вказане рішення допущено до негайного виконання у частині поновлення на роботі на посаді директора, проте виконано не було.

Позивач стверджував, що 4 грудня 2015 року Подільським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, за яким 7 грудня 2015 року відділом Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції в місті Києві було відкрито виконавче провадження, однак, відповідач рішення суду не виконує.

Рішенням суду від 4 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача посилається на порушення судом норм матеріального права, так як суд безпідставно не врахував, що обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі шляхом видачі наказу про поновлення цього працівника виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватись.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з

- 2 -

наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 3 лютого 2012р. позивача було затверджено на посаді директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 6 лютого 2012р.

5 березня 2013р. правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності прийняло постанову № 3 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Виконавчої дирекції Фонду»

Наказом № 120-к від 5 березня 2013р. Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивача звільнено з посади директора за п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. визнано незаконною та скасовано постанову правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 5 березня 2013р. № 3 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Виконавчої дирекції Фонду; визнано незаконним та скасовано наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 5 березня 2013р. про звільнення ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 5 березня 2013р. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013р. рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2014р. відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду України від 21 жовтня 2015р. скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2014р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013р., справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2016р. рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист позивачем був отриманий тільки у грудні 2015р., а відтак підстав для поновлення позивача на роботі 25 квітня 2013р. не було, так як рішення суду виконується через виконавчу службу, а у подальшому рішення суду було скасовано.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що належним виконанням

- 3 -

судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі 6-435цс15.

Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було.

Доводи відповідача про те, що виконати рішення суду в частині поновлення позивача на роботі був зобов'язаний Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, розглядати кандидатури і затверджувати на посадах директора виконавчої дирекції Фонду та його заступників, а також приймати рішення про їх звільнення було віднесено до компетенції правління Фонду, а не самого Фонду. При цьому, наказ про звільнення ОСОБА_1 був виданий в.о. директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, вказана юридична особа була стороною у спорі позивача про поновлення на роботі, була обізнана про поновлення позивача на роботі та про необхідність негайного виконання рішення суду. Крім того, для поновлення позивача на роботі необхідності у прийнятті рішення правлінням Фонду не було.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оскільки під час судового розгляду було встановлено, що після ухвалення судом рішення 24 квітня 2013р. про поновлення позивача на роботі, відповідач не видав наказ про його поновлення, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відсутність підстав для застосування норм ст. 236 КЗпП України.

Та обставина, що на час вирішення даного спору судом рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. було скасовано і в позові було відмовлено, на думку колегії суддів, не є підставою для повної відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1».

Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави вважати, що 24 квітня 2013р. він повинен бути поновлений відповідачем на роботі і

- 4 -

мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи після поновлення на роботі.

Відповідач неправомірно не виконав рішення суду, тому суд повинен захистити порушенні права позивача.

Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2013р. рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. було скасовано і провадження у справі закрито, у зв'язку із чим припинився обов'язок відповідача виконати рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач мав сподівання та законні підстави на отримання заробітної плати у разі виконання рішення суду з 24 квітня 2013р. по 26 червня 2013р.

При розрахунку середнього заробітку колегія суддів виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Оскільки позивач був звільнений з 5 березня 2013р., розрахунок середньої заробітної плати колегія суддів проводить виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої у січні та лютому 2013р., відповідно до довідки відповідача на с.с. 105.

Колегія суддів не проводить розрахунок на підставі довідки, наданої позивачем суду першої інстанції (с.с.12), оскільки вказана довідки є копією, яка не містить печатки підприємства.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 719грн. 50коп. (10272,38+13471= 23 743,38/33 (фактично відпрацьовано позивачем робочих днів). За період з 24 квітня 2013р. по 26 червня 2013р. час затримки виконання рішення суду становить 41 робочий день, тому виплаті підлягає середній заробіток у розмірі 29 499,50грн.

Однак, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 5 березня 2013р. по 23 квітня 2013р. задоволенню не підлягають, так як під час вирішення спору про поновлення на роботі позивачем не заявлялися вимоги про стягнення середнього заробітку і судом не ухвалювалося рішення суду в цій частині. На час вирішення судом даного спору рішення суду про поновлення позивача на роботі скасовано, ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, а відтак встановлено, що позивач був звільнений законно і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 27 червня 2013р. по день ухвалення рішення у даній справі, так як 26 червня 2013р. рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013р. було скасовано, провадження у справі закрито, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 березня 2016р. звільнення позивача визнано законним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача у прибуток держави підлягає стягненню судовий збір по подачу позовної заяви у сумі 487грн. 20коп. та за подачу

- 5 -

апеляційної скарги у сумі 535грн. 92коп., а всього 1023грн. 12коп., так як позивач був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 29 499грн. 50коп. (сума зазначена без вирахування обов'язкових платежів).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь держави судовий збір у сумі 1023грн. 12коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: