У Х В А Л А

17 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дельта» про визнання недійсними договорів підряду, споживчого банківського кредиту, договору про відкриття карткового рахунку та договору добровільного страхування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У грудні 2016 року від ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - статей 203, 215, 230, 231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також заявник посилається на порушення судом касаційної інстанції норм процесуально права - статей 57 - 58, 61, 179, 212 - 214 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявник додає ухвали Верховного Суду України від 26 січня 2011 року, від 14 березня 2012 року, від 11 жовтня 2006 року, від 30 червня 2011 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 11 березня 2015 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосована по-іншому.

Одночасно ОСОБА_4 подав клопотання про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, пропущеного з поважних причин, що підтверджено доданими матеріалами.

Частиною 4 статті 356 ЦПК України передбачено, що у разі пропущення строку, встановленого частинами першою - третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Питання про поновлення строку вирішується колегією суддів під час вирішення питання допуску справи до провадження.

Клопотання заявника про поновлення строку на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, підлягає задоволенню, оскільки містить посилання на обставини, які свідчать про поважність причин пропущення вказаного процесуального строку та підтверджено належними доказами.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 виходив з того, що укладаючи оспорювані договори з ОСОБА_4, банк мав на це відповідні дозволи (ліцензії), як того вимагає законодавство, а позивачем не доведено, що укладеними договорами порушено його права чи законні інтереси. Крім того, суд встановивши, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 6 жовтня 2015 року задоволено цивільний позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 на його користь майнової шкоди в сумі 10 852, 13 грн та моральної шкоди в сумі 10 852, 13 грн., дійшов висновку, що вимога ОСОБА_4 про визнання недійсними оскаржуваних договорів та стягнення у відповідності з вимогами статті 216 ЦК України з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» одержаної позивачем суми кредиту є безпідставною.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Верховного Суду України від 26 січня 2011 року в справі про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання і про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними, від 11 жовтня 2006 року в справі про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення і про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними та відшкодування моральної шкоди та від 30 червня 2011 року в справі про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, відшкодування моральної шкоди і про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд касаційної інстанції розглядав спори, що виникли в інших правовідносинах, з різними: підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. Крім того, суд касаційної інстанції у зазначених ухвалах, наданих заявником для порівняння не застосовував положення статей 203, 215, 230, 231 ЦК України та статей 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, надані для порівняння ухвали Верховного Суду України від 26 січня 2011 року, від 11 жовтня 2006 року та від 30 червня 2011 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Ухвала Верховного Суду України від 14 березня 2012 року надана заявником для порівняння не свідчить про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки ця ухвала постановлена Верховним Судом України не як судом касаційної інстанції, а в порядку перегляду судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами відповідно до статті 353 ЦПК України в редакції, яка була чинною до 22 жовтня 2010 року.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 11 березня 2015 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України в зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (суди не визначились з характером спірних правовідносин, не уточнили підстави заявленого позову та ін.).

Що стосується наведених у заяві доводів про порушення судом касаційної інстанції норм процесуального права - статей 57 - 58, 61, 179, 212 - 214 ЦПК України, то вони не можуть бути прийняті Верховним Судом України для перегляду за поданою заявою з підстави пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, а також не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на подачу заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дельта» про визнання недійсними договорів підряду, споживчого банківського кредиту, договору про відкриття карткового рахунку та договору добровільного страхування відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк