АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3813/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/245/17 Доповідач - Хома М.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю позивача та його представника, представників відповідача

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 89 років померла його мати ОСОБА_4. За життя остання склала заповіт на користь позивача. Проте, після смерті матері відповідач подав нотаріусу заяву про прийняття обов"язкової частки у спадщині, так як він є непрацездатним спадкоємцем першої черги. Однак, позивач вважає, що відповідача слід усунути від права на спадкування на підставі ч.5 ст. 1224 ЦК України, оскільки їхня мати через похилий вік та ряд важких хвороб близько 6 останніх років життя перебувала у безпорадному стані, а відповідач ухилявся від надання їй допомоги. Позивач власними коштами та силами провів ремонтні роботи у будинку матері з метою покращення її побутових умов, а також здійснював догляд за нею. Відповідач ні фінансово, ні особистою працею жодної участі у догляді за матір"ю не приймав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 551,20 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки не доведено факту ухилення ОСОБА_1 від надання допомоги ОСОБА_4, а також не доведено факту перебування останньої у безпорадному стані.

Заслухавши пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, які вважають рішення суду законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_4 через похилий вік та тяжкі хвороби перебувала в безпорадному стані, через що потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, у тому числі ОСОБА_1, навіть за умови отримання такої допомоги від позивача, однак ОСОБА_1 ухилявся від надання їй допомоги.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є синами ОСОБА_4.

ОСОБА_4 10 жовтня 2014 року склала заповіт, згідно із яким заповіла усе належне їй майно позивачу ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 89 років ОСОБА_4 померла.

Відповідач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини досяг пенсійного віку, а тому звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття обов'язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_4, так як він є непрацездатним спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялался від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" поняття "безпорадний стан" тлумачиться як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв"язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов"язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов"язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов"язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Суд зіслався у рішенні на вказані норми закону та роз"яснення Пленуму Венрховного Суду України, однак прийшов до невірного висновку про перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та про ухилення ОСОБА_1 від надання їй допомоги.

Так, вважаючи стан ОСОБА_4 безпорадним, суд врахував її вік (1925 року народження), а також хвороби, якими спадкодавець хворіла упродовж останніх років, а саме: перелом ноги у 2010 році, внаслідок чого тривалий час була повністю нерухома, у 2012 році - тяжка пневмонія та бронхіт, у 2013 році лікувалась у Тернопільському онкологічному диспансері із діагнозом рак шкіри; у вересні-жовтні 2015 року - перебувала на лікуванні у хірургічному відділенні Тернопільської районної клінічної лікарні, у неї сильно загострилася хвороба Паркінсона. Також суд врахував, що відповідно до посмертного епікризу безпосередніми причинами смерті були: серцево-судинна недостатність; атеросклероз з гіпертонією; ішемічна хвороба серця. До висновку про наявність безпорадного стану ОСОБА_4 суд прийшов з врахуванням пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Разом з тим, наведені судом докази не свідчать про безпорадний стан ОСОБА_4

Сам факт похилого віку та наявності зазначених хвороб не є підставою для висновку про безпорадний стан особи.

З матеріалів справи, пояснень сторін, свідків, вбачається, що до останніх днів життя ОСОБА_4 була при ясній свідомості, проживала одна у власному домогосподарстві у с.Шляхтинці (за винятком короткотривалих періодів, коли перебувала за місцем проживання позивача у м.Тернополі), пересувалася хоч і з деякими труднощами і тільки в межах власного господарства, але самостійно, а необхідну допомогу як особі похилого віку надав її син - позивач ОСОБА_11, який піклувався про неї та щоденно відвідував, а в деякі періоди проживав разом із нею у с.Шляхтинці, забезпечував їй отримання необхідної медичної допомоги та лікування.

Такі зазначені судом хвороби, як перелом ноги, пнемвонія, бронхіт, мали тимчасовий характер, не викликали безпорадний стан і після проведеного лікування були усунуті.

Що стосується онкологічної хвороби, то встановлено, що з діагнозом : Рак нижньої губи І ст. ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 4 по 11 березня 2013 року, отримане лікування - операція (резекція нижньої губи). У період лікування з приводу цього захворювання пацієнтка сторонньої допомоги та догляду не потребувала, про що зазначено в листі Тернопільського обласного клінічного онкологічного диспансеру №121/01 від 20.03.2017 року.

Докази про те, що зазначена онкологічна хвороба у подальшому, після проведення операції, призвела до безпорадного стану, відсутні.

Також відсутні медичні дані про наявність у ОСОБА_4 хвороби Паркінсона, її загострення у вересні-жовтні 2015 року.

Представники відповідача не заперечують факт перебування ОСОБА_4 у зазначений період на стаціонарному лікуванні, проте вказують на відсутність доказів перебування її у безпорадному стані.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12, який є сімейним лікарем у с.Шляхтинці, останній раз відвідував ОСОБА_4 за місцем її проживання влітку 2015 року, вона скаржилася на болі в колінних та кульшових суглобах, болі при ходьбі, проте в межах будинку та подвір"я пересувалася самостійно. Стан її здоров"я на момент відвідин влітку 2015 року, він охарактеризував як середньої тяжкості, з врахуванням її віку.

Пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7 зводяться до того, що позивач піклувався про свою матір ОСОБА_4, забезпечував їй належні побутові умови, в той час як відповідач лише кілька разів на рік приходив до неї у гості, не надаючи при цьому жодної допомоги. Обставин, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_4, свідки не наводили.

У справі відсутні докази про те, що наявні у особи похилого віку ОСОБА_4 хвороби, їх перебіг спричинили безпорадний стан останньої.

За таких обставин суд прийшов до помилкового висновку про те, що внаслідок похилого віку та тяжких хвороб ОСОБА_4 перебувала у безпорадному стані. Судом не зазначено, у чому ж виражався безпорадний стан.

Сам факт, що у зв"язку з похилим віком матері ОСОБА_3 турбувався про неї, допомагав їй у побуті, отриманні медичної допомоги, не свідчить про безпорадний стан ОСОБА_4, а лише про те, він добросовісно виконував синівські обов"язки.

Проведення позивачем за власні кошти, без участі відповідача капітального ремонту будинку матері, заміна вікон, проведення водопроводу не можуть бути підставою для усунення відповідача від права на спадкування.

Окрім цього, зазначаючи в рішенні про те, що перебуваючи у безпорадному стані, ОСОБА_4 потребувала допомоги саме від відповідача, навіть за умови отримання такої допомоги від позивача, судом не конкретизовано, якої допомоги ОСОБА_4 потребувала від ОСОБА_1, та які докази про це свідчать.

Що ж стосується другої необхідної умови для усунення особи від права на спадкування - ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває у безпорадному стані, ця складова у даному випадку також відсутня.

У матеріалах справи немає доказів, які б свідчили, що відповідач ОСОБА_1, маючи реальну можливість допомогти матері, умисно ухилявся від виконання цього обов"язку.

Так, судом встановлено, і не заперечується позивачем, що відповідач близько 20 років постійно працює за межами України (в Польщі) і лише періодично, кілька разів на рік приїжджає у м.Тернопіль. Він дійсно не надавав допомоги матері, але з об"єктивних причин, не ухиляючись. У нього не було можливості особисто турбуватися про матір. Проте, кілька разів на рік, щонайменше 3 рази, він відвідував ОСОБА_4

Що стосується надання матеріальної допомоги відповідачем на утримання матері, у справі відсутні докази про таку потребу ОСОБА_4 Окрім цього, на утриманні відповідача перебуває його дружина ОСОБА_13, яка з 2012 року є інвалідом ІІІ групи після перенесеного у лютому 2012 року ішемічного інсульту, у зв"язку з чим потребує коштів на лікування.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 ухилявся від надання допомоги матері.

З врахуванням наведеного рішення суду підлягає скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома