Справа №484/3786/16-ц 30.03.2017 30.03.2017 30.03.2017
Провадження №22-ц/784/887/17
Єдиний унікальний номер № 484/3786/16-ц
Номер провадження №22-ц/784/887/17
Головуючий у І інстанції Паньков Д.А.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2017 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого Прокопчук Л.М.,
Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.
Із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,
За участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, генеральний директор Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» Сивак Олег Петрович, про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним запису в трудовій книжці, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И Л А :
13 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про захист трудових прав.
В обґрунтування позову зазначав, що він працював на посаді електрослюсаря з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій 35 кВ і вище філії Первомайського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго» з 18 червня 2010 року.
14 липня 2016 року він був призваний на військову службу за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу до закінчення особливого періоду або до демобілізації Первомайським об`єднаним міським військовим комісаріатом.
Однак, наказом №1560-к від 04 листопада 2016 року його було звільнено з займаної посади з 28 вересня 2016 року згідно п.3 ст.36 КзпП України - у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу. Підставою для винесення такого наказу відповідач зазначив Указ Президента України від 26 вересня 2016 р. №411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 р. №15 та п.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Посилаючись на те, що вказаний Указ Президента України передбачає звільнення в запас військовослужбовців, призваних на військову службу протягом 2015 року згідно з Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію», а тому до нього він застосованим бути не може, позивач вважає, що його було звільнено без законних на те підстав, в порушення ч. 3 ст. 119 КЗпП України,
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 1560-к від 04 листопада 2016 року про його звільнення; визнати недійсним запис в трудовій книжці за № 20 від 28 вересня 2016 року про звільнення; поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України за період з 28 вересня 2016 року до дня поновлення на роботі (а.с. 1-5).
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним наказ генерального директора ВАТ «Миколаївобленерго» № 1560-к від 04 листопада 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади електрослюсаря з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій 35 кВ і вище філії Первомайського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді електрослюсаря з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій 35 кВ і вище філії Первомайського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго» з 28 вересня 2016 року.
Стягнуто з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків та платежів за період з 28 вересня 2016 року по 20 лютого 2017 року у розмірі 27597 грн. 82 коп. В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним запису в трудовій книжці відмовлено. Розподілено судовий збір (а.с. 49-51).
В апеляційній скарзі ПАТ «Миколаївобленерго», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 55-57).
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник позивача просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з такого.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 18 червня 2010 року був прийнятий на роботу згідно наказу № 1222-к від 18 червня 2010 року на посаду електрослюсаря з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду групи з ремонту та технічного обслуговування підстанцій 35 кВ і вище філії Первомайського району Західного округу ПАТ «Миколаївобленерго».
14 липня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.8-9).

Наказом № 1560-к від 04 листопада 2016 р. припинено трудовий договір (контракт) з ОСОБА_1 та звільнено останнього з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України на підставі Указу Президента України від 26 вересня 2016 р. №411/2016 р., п.3 ст.23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 р. №2232-ХІІ (а.с.11).

Копія наказу була надана представнику ОСОБА_1 ОСОБА_2 06 грудня 2016 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період не скасовано, а тому відсутні підстави для його звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Відповідно до п.3 ч. ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час укладення контракту позивачем) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Із змісту цієї норми вбачається, що для вирішення питання про наявність у працівника права на гарантії, передбачені нею, мають значення види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06 грудгя 1991 р. № 1932-XII ( далі Закон № 1932-XII ), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 р. № 3543-XII ( далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Статтею другою Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Статтею першою Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.

Зокрема визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у статті першій Закону № 1932-XII, вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98- ВР (далі - Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служ би у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом .

Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відподвіно до ст. 20 цього Закону на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.

Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2016 року позивач уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 8-9).

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 грудня 2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи Президент не приймав.

Навпаки, Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.

Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 р.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів Президент не приймав.

Така ж позиція щодо визначення дії особливого періоду викладена в листі Міноборони від 20.10.2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постановіВищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), який, виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Ураховуючи зазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.

Крім того, на час укладення контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України від 05.03.1998 року «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Відомі події на Сході України свідчать про кризову ситуацію в державі.
Таким чином, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою ст. 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у ПАТ «Миколаївобленерго», то у позивача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3 ст. 36 КЗпП України та ще й з посиланням положення Указу Президента №411/2016 від 26 вересня 2016 р.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання контракту особливий період закінчився, а в країні відсутня кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, не заслуговують на увагу.

За такого суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому його трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту порушення конституційних прав позивача, а відтак і відсутність підстав для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням обставин даної справи, є необґрунтованими, оскільки проведене з порушенням вимог чинного законодавства звільнення позивача посади свідчить про порушення його прав.

Таким чином, за наслідками розгляду справи суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213 - 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність цього рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і криміналних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законої сили.

Головуючий Судді