Справа 206/2715/16-ц
Провадження 2/206/45/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Портній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №3, Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради, третя особа - головний лікар Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_4, про поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2016 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 23.06.2016 року, позивач зазначає, що 06.09.2013 року відповідно до наказу № 140-к КЗ "Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10" вона була прийнята на посаду "лікаря педіатра дільничного" амбулаторії до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3. 03.03.2016 року наказом № 25-к КЗ "Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10" її було звільнено з займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України. Вказане звільнення її з посади за нібито власним бажанням вважає незаконним та безпідставним, оскільки воно з її боку було вимушеним.

Приблизно з листопада 2013 року працюючи на займаній посаді вона почала відчувати упереджене ставлення до неї з боку керівництва через те, що вона чинила опір незаконним діям та вимогам безпосереднього керівництва в процесі роботи, а саме: з неї почали вимагати виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів, при цьому сумісництво не оформлювалося належним чином, додаткова оплата не проводилась. Вона, незважаючи на те маючи дитину трьох років, була змушена постійно додатково працювати за відсутніх лікарів без оформлення сумісництва та оплати за це, використовуючи особистий час на виконання додаткового обсягу роботи покладеної керівництвом. Після того, як вона відмовилась виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів яка не оформлювалося належним чином їй взагалі відмовили надавати робочу машину яка була виділена амбулаторії № 3, для виїзду лікарів на виклики до хворих дітей. У зв'язку з чим, вона по своїй дільниці стала ходити пішки, а протяжність її ділянки складає приблизно 60 вулиць. Це вимагало додатково витрачати час і вона не своєчасно могла потрапити на виклик до дітей, у зв'язку з чим вимушена була витрачати і свій особистий час та пізно потрапляла додому до своєї доньки. Крім того, починаючи роботу в Комунальному закладі, вона намагалася отримати копію посадової інструкції, графік роботи, дізнатися свій час праці та відпочинку. Її прохання викликали незадоволення керівництва, а саме завідуючого амбулаторії № 3 - ОСОБА_6 Однак їй не тільки не надали посадову інструкцію, але і не роз'яснили її права, при цьому завідуючий повідомив, що вона повинна працювати з 8год. 00хв. до 14год.00хв. - 15год.00 хв. (прийомні години), навіть без перерви на харчування, а потім їздити за викликами до хворих дітей по домівках, а в який час займатися веденням документації взагалі не відомо. Упереджене ставлення до неї виражалося у тому, що керівництво грубо розмовляло з нею, не надавали їй вільного дня, коли їй це було дуже необхідно, не надавали машину виділену амбулаторії № 3 для забезпечення виїзду лікарів до хворих дітей при наявності машини (справної) та водія, який на той час знаходився біля лікарні (і був вільний), тощо, тобто погіршували їй умови праці.

Вона дуже сильно захворіла і з 05.01.2016р. пішла на лікарняний, діагноз: «не госпітальна пневмонія на фоні хронічного обструктивного захворювання легенів в стадії загострення ЛН, 16.01.2016р. згідно графіку чергувань вона повинна була чергувати і тому завідуючий амбулаторії № 3 - ОСОБА_6 наказав її виписати з лікарняного та таким чином примусив хвору вийти на роботу на чергування 16.01.2016р. 25 червня 2015р. вона написала лист з проханням надати посадову інструкцію до вищого керівництва якому підпорядковується відповідач - Комунальний заклад Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10», який відправила 21.07.2015року. Реагуючи на її лист, викликав до кабінету завідуючий амбулаторії № 3 - ОСОБА_6 де знаходились головний лікар КЗ «Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10» ОСОБА_4 і юрист та усно пояснили, що вони пізніше нададуть посадову інструкцію, але не надали. Її письмове звернення потягло погіршення ставлення до неї - завідуючого ОСОБА_6, але її приблизно три місяці не примушували виконувати безоплатно роботу за сумісництвом. Незважаючи на її непорозуміння з керівництвом, вона сумлінно та старанно виконувала роботу. Думки про звільнення в неї ніколи не виникало, іншої роботи вона не шукала, тим більше, що вона виховує малолітню доньку і іншого заробітку немає. Колишній чоловік фінансової допомоги достатньої для забезпечення дитини не надає. У березні 2016р. у її дочки повинен був відбутися дитячий ранок, і її присутність на якому для дитини була дуже вагома. У зв'язку з чим з середини лютого 2016 року вона неодноразово зверталася до керівництва з проханням надати їй вільний день за свій рахунок на 04.03.2016рік. 02.03.2016р. завідувач Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3 - ОСОБА_6 зателефонував їй на мобільний телефон і повідомив, що відпустить її на дитячий ранок в садочок 03.03.2016р. до дитини лише тоді, коли вона погодиться працювати за лікарів, які йдуть у відпустки, чи на лікарняні без жодних доплат за сумісництво, а якщо вона буде відмовлятися, то він знайде якусь причину та звільнить її з займаної посади. На завершення бесіди він сказав, якщо хочеш до дитини йди і напиши заяву про звільнення бо інакше до дитини не підеш. Він довів її до сліз, вона була просто у відчаї і не знала що робити, у неї стався нервовий зрив. Вона розуміла, що її дитині у її відсутності на дитячому ранку буде надана моральна травма, бо всі інші батьки будуть присутні. Через шоковий стан, вона погано розуміла що робить, і єдина можливість потрапити до дитини це її звільнення. У сльозах вона пішла до старшої медичної сестри і написала заяву, без фактичного наміру звільнятися за власним бажанням.

До амбулаторії № 3 приїхав особисто завідувач і забрав її заяву, навіть не запропонувавши відпрацювати два тижні, та поїхав до КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" для оформлення її звільнення, повідомивши її через старшу медичну сестру, що на роботу виходити 03.03.2016 року вже не потрібно. Вказані дії старшої медсестри та завідуючого свідчать про те, що вони заздалегідь мали намір звільнити її будь-яким чином. Таким чином вона подала заяву 02.03.2016 року про звільнення, але в цей день ні наказу про звільнення вона взагалі не бачила, ні повного розрахунку з нею на день звільнення проведено не було, трудову книжку не видано.

На наступний день, 03.03.2016р., вона пішла до дитини у садок на дитячий ранок, вона була у тяжкому моральному стані і не мала можливості відразу звернутися за юридичною допомогою. Приблизно через тиждень вона звернулася до відділу кадрів КЗ "Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10", отримала трудову книжку, розписалася у якихось двох журналах, розписалася на розрахунку нарахованої заробітної плати, але самого наказу про звільнення вона не бачила. На її прохання надати наказ про звільнення їй відмовили, не надали його для ознайомлення. Розрахунок на день звільнення з нею відповідачі по справі не зробили, який мали б зробити, нарахувавши їй заробітну плату починаючи за період із 01.02.2016 року по дату звільнення - 03.03.20Іброку. Відповідачі заробітну плату в день звільнення не виплатили та письмово не повідомили про нараховані суми за відпрацьований час та коли вони будуть виплачені. Заробітну плату вона отримала на свою картку 09.03.2016р., а повний розрахунок 11.03.2016 року., тобто через 8 днів після звільнення. Таким чином, її довели до нервового зриву, маніпулюючи її відношенням до власної дитини і примусили звільнитися лише через те, що вона виконувала свої обов'язки сумлінно та хотіла знати свої права та трудовий розклад. Заява звільнення була написана нею у стані нервового зриву без фактичного наміру звільнятись. Її дочка захворіла вірусним захворюванням, стан погіршувався і вона займалася її лікуванням з 22.03.2016 року по 15.04.2016 року. Іншими питаннями вона не мала можливості займатися. Тому вона і не звернулася за захистом своїх порушених прав до суду у встановлений законом строк, що є підставою для поновлення строку звернення до суду.

На підставі викладеного просить суд поновити строки звернення до суду. Поновити її на посаді "лікаря педіатра дільничного" амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3. Стягнути з Комунального закладу "Дніпропетровський центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10" Дніпропетровської міської ради на користь неї середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-6, 59-64).

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_7 просили суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Позивач пояснила, що вона працювала на посаді лікаря педіатра, потім поступово від начальника відділу амбулаторії почали поступати накази і вона перепрацьовувала. Працювала за лікарів, які у відпустці або на лікарняному. Не давали їй службову машину на виклики. Її позбавили обідньої перерви. Вона дійсно сама написала заяву про звільнення, наказів вона не бачила за трудовою прийшла десь днів через десять. Вона через затримування на роботі розлучилася з чоловіком. Її затримування на роботі відображалося на її дитині. На виклики вона їздила на автомобілі, але часто їй не давали його, оскільки вона відмовлялася працювати за інших. На роботу вона приходила у 8 ранку, у неї вечірнього прийому не було.

Представник позивача ОСОБА_7 пояснила, що позивач була прийнята на роботу з 2013 року. В результаті її перевантаження на роботі у неї розпався шлюб, вона мало часу приділяла малій дитині. Вона працювала навіть на лікарняному. Їй не давали машину на виклики.

Також надала письмовий виступ у дебатах в якому зазначає, що з ОСОБА_1 почали вимагати виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів, при цьому сумісництво не оформлювалося належним чином, додаткова оплата не проводилась. ОСОБА_1 незважаючи на те маючи дитину трьох років, була змушена постійно додатково працювати за відсутніх лікарів без оформлення сумісництва та оплати за це, використовуючи особистий час на виконання додаткового обсягу роботи покладеної керівництвом і непогодження з таким ставлення і стало відправним моментом для того щоб її почали притисняти у її законних правах в роботі. Після неодноразових суперечок з керівництвом щодо неналежної організації роботи та безпідставних не оплачуваних витрати свого особистого часу вона відмовилась виконувати роботу за сумісництвом за відсутніх лікарів, яка не оформлювалося належним чином. Внаслідок цього їй взагалі відмовили надавати робочу машину, яка була виділена амбулаторії № 3, для виїзду лікарів на виклики до хворих дітей. У зв'язку з чим, вона по своїй дільниці стала ходити пішки, а протяжність її ділянки складає приблизно 60 вулиць. Таким чином, позивача довели до нервового зриву, маніпулювали її відношенням до власної дитини і примусили написати заяву про звільнення яка не відповідала її фактичному волевиявленню. Заява про звільнення була написана нею у стані нервового зриву без фактичного наміру звільнятись і звільнили позивача на наступний день без відпрацювання двох тижнів лише для того, щоб вона не передумала звільнятися та відізвала свою заяву про звільнення. Зазначила, що свідки дали різні покази (а.с.247-251).

Представники відповідача Комунального закладу "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" Дніпропетровської міської ради ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі Представник відповідача ОСОБА_8 пояснила, що коли позивач писала заяву про звільнення, її не було. В амбулаторії були дружні відносини. ОСОБА_1 надавали автомобіль для викликів, а також по її заяві доплачували за навантаження. Іноді вона відмовлялася їхати на виклики. Звернула увагу, що позивач ОСОБА_1 при наданні пояснень та обґрунтуванні позову плуталася, надавала різні дані. Її позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, не має жодного підтвердження. Законодавство не вимагає ознайомлення з наказом, зазначено що має ознайомлювати, але не ознайомлення не тягне за собою поновлення на роботу. Позивач взагалі в останній робочий день не вийшла на роботу. В законодавстві зазначено, що розрахунок проводиться не пізніше наступного дня після звернення. Завантаженість у лікарів однакова. Коли хворіли інші лікарі, вона виконувала роботу в межах робочого часу. Так само, коли хворіла позивач інші лікарі виконували її роботу. Позивач звернулася до суду з позовом через два з половиною місяці. Коли вона відпрошувалася на дитячий ранок їй були запропоновані варіанти виконання її роботи, але вона відмовилася виконувати свої обов'язки. Позивач є молодшим спеціалістом, котра після закінчення навчання не відпрацювала три роки, тому розуміючи наслідки і звернулася з цим позовом.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що посилання позивача на те, що вона не мала можливості подати даний позов в строки до суду у зв'язку з тим, що перебувала на лікарняному з дитиною не є правдою. На їх запит дитячий садок повідомили, що дитини не було у дитячому садочку за період з березня по квітень лише один день 12.03.2016р. У садочку дуже суворий порядок по відвідуванню. Позивач зазначає, що її змусили звільнитися не відповідає дійсності. Слова позивача нічим не підтверджуються. Всі свідки пояснили, що робота лікарів рівна. В лікарні працюють в три зміни, але у ОСОБА_1 мала дитина, вона за проханням головного лікаря працювала в третю зміну. Вона часто була на лікарняних. Коли складали графік чергування, позивач менше всіх попадала на свята та вихідні, бо в неї дитина. Після закінчення робочого часу ніхто не приймає пацієнтів, тому вона не могла перепрацьовувати. Пішки вона ходила тільки по будинках поруч з лікарнею. Відносно того, що позивач працювала хвора, то у неї був діагноз у стані розсмоктування, який може тривати і два місяці, цей стан є працездатним. Вона працювала після виписки її. Те що їй повинні платити за те, що вона виконувала роботу за інших лікарів є необґрунтованим, оскільки навантаження розподілено між всіма лікарями порівну, це не є сумісна робота. Вона ніколи і не зверталася з заявою про сумісництво. У всіх працівників рівні умови, колектив дружній, до неї не було особливого ставлення. ОСОБА_1 звернулася до керівництва щодо надання їй відпустки на один день на виставу до доньки, їй було запропоновано варіанти розподілу роботи на момент її відсутності, а вона відмовилася і взагалі не хотіла виходити на роботу. Письмових заяв вона не надавала для отримання відпустки за свій рахунок. Вона сама написала заяву про звільнення саме з 03.03.2016р., що і було зроблено, оскільки у неї дитина. На роботу 03 березня вона не вийшла. Те що на наказі не її підпис, це не є предметом даного спору. Наразі вона ознайомлена з наказом і він у неї є. В законодавстві немає поняття ознайомлення з наказом. Вона самостійно з такою вимогою не зверталася. В останній робочий день позивач не працювала, бо не з'явилася на роботу, тому виплати здійснювалися не пізніше наступного дня після вимоги.

Також представник відповідача Комунального закладу "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" Дніпровської міської ради ОСОБА_8 надала до суду письмові заперечення проти позову, які обґрунтовує тим, що дійсно, з 06.09.2013 року позивач працювала в КЗ «ДЦПМСД №10» ДМР» на посаді педіатра. 02 березня 2016 року позивачем було написано та подано заяву про звільнення за власним бажанням з 03 березня 2016 року. Наказом № 25-к від 03 березня 2016 року позивача було звільнено з посади з 03 березня 2016 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). Двічі, 04 березня 2016 року та 09 березня 2016 року на адресу позивача направлялися листи № 2/51 та № 4/54 з повідомленням про необхідність отримання трудової книжки. Трудова книжка була отримана позивачем, про що міститься підпис в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Ними було належним чином оформлено звільнення позивача у відповідності до вимог чинного законодавства. Жодних належних доказів на підтвердження того, що заява про звільнення була і написано під тиском, позивачем надано не було. Пояснення ОСОБА_1 про те, що їй не надавали можливість відвідати дитяче свято за участю своєї доньки і вона у тяжкому моральному стані прийняла рішення звільнитися, не знаходять свого об'єктивного підтвердження. ОСОБА_1 не подавала заяви про надання їй на цей день відпустки за власний рахунок (або одного дня оплачуваної відпустки). Як свідчать пояснювальні записки сестри медичної амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3 ОСОБА_10 та сестри медичної дільничної амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3 ОСОБА_11 у день звільнення позивач була спокійна, ні з ким не розмовляла, написала та подала заяву про звільнення та пішла додому. Позивач також стверджує про те, що роботодавець не надавав їй копію посадової інструкції та не ознайомлював з нею, а також порушував трудові права позивача. Ці твердження позивача є неправдивими: ОСОБА_1 була ознайомлена з посадовою інструкцією. Щодо листа ОСОБА_1 від 25 червня 2015 року, щодо якого позивач стверджує, що відповіді на нього не було отримано, то вони надали ОСОБА_1 письмову відповідь. Позивач не надав жодних доказів того, що роботодавцем порушувалися її трудові права. Те, що позивач має певні необґрунтовані претензії до них навпаки, прямо свідчать про те, що у ОСОБА_1 дійсно була воля для того, щоб звільнитися за власним бажанням. Про те, що ОСОБА_1 дійсно звільнилася за власним бажанням свідчить та обставина, що заяву про звільнення позивач написала 02 березня 2016 року, а до суду з позовом про поновлення на роботу звернулася лише 16 травня 2016 року. Для поновлення строку на подання позовної заяви ОСОБА_1 подала довідку, видану лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 4 "Комунального закладу первинної медико-санітарної допомоги № 8" ОСОБА_12 від 22.04.2016 року про те, що «ОСОБА_1 з 22.03.2016 року по 15.04.2016 року перебувала по догляду за дитиною ОСОБА_13». Проте 16.05.2016 року листом № 4/118 ними було направлено запит. У відповідь на запит КЗО «НВК № 122» ДМР» надав лист № 53/2 від 26.05.2016 року з інформацією щодо відвідування дошкільного відділення КЗО «НВК № ЛМР» вихованкою ОСОБА_13, 18.06.2012р.н. У той період, що вказаний в довідці як період, в якому дитина ОСОБА_1 нібито хворіла (з 22.03.2016 року по 15.04.2016 року), вона не пропустила жодного дня відвідувань дошкільного закладу освіти. У будь-якому випадку, навіть до 22.03.2016 року позивач не виявила жодних намірів поновлення на роботі. Зазначають, що амбулаторія загальної практики сімейної медицини № 3 не має статусу юридичної особи, оскільки є лише структурним підрозділом Комунального закладу "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" Дніпровської міської ради, тому не є належним відповідачем (а.с.22-25).

Також представник відповідача Комунального закладу "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" Дніпровської міської ради ОСОБА_9 надала письмові пояснення в яких зазначає, що позивач дійсно власноруч поставила свій підпис на наказі про звільнення. Висновок експертного дослідження про те, що її підпис значно відрізняється від експериментальних та вільних зразків може бути обумовлений тим, що підпис на наказі про звільнення ОСОБА_1 ставила поспіхом та у нервовому психологічному стані. Крім того, жодним чинним нормативно-правовим актом не закріплений порядок ознайомлення працівника з наказом про звільнення. Наявність підпису особи на наказі - це лише певна практика, що склалася серед роботодавців, а не законодавча вимога. У свою чергу, неможливо вести мову про те, що ОСОБА_1 не знала про наявність наказу та про його зміст - нею було написано заяву про звільнення за власним бажанням з 03 березня 2016 року і вона перестала виходити на роботу. Позивач отримала трудову книжку із записом про звільнення. Про отримання трудової книжки позивач розписалася у журналі обліку трудових книжок, копія якої міститься у матеріалах справи. Позивач під час судового зсідання визнала, що підпис у вказаному журналі здійснений нею особисто. Висновок експертизи жодним чином не свідчить про наявність примусу до звільнення. Предметом дослідження був підпис на документі, який було створено на підставі та після волевиявлення Позивача про звільнення. ОСОБА_1 не заперечує проти того, що вона написала та підписала заяву про звільнення власноручно. Позивач не ініціювала експертизу щодо того, чи містить її почерк та підпис на заяві про звільнення ознаки того, що ці документи було написані під тиском або у стані сильного душевного хвилювання, оскільки нею цю заяву було написано добровільно та з повним усвідомленням значення своїх дій. Дійсно, зі слів позивачки, у її дитини 03 березня був дитячий ранок. Завідувач амбулаторії № 3 ОСОБА_6 не заперечував проти того, щоб вона відвідала вказаний захід, але, насправді, ОСОБА_1 хотіла, щоб на дитячий ранок її «відпустили» без будь-якого оформлення її відсутності та ще й на цілий день. Очевидно, що такий варіант був неможливим. Заяву про надання відпустки за власний рахунок ОСОБА_1 не надавала. Відповідно, без такої заяви неможливо надати працівникові відпустку без збереження заробітної плати. Крім того, в цей день один із педіатрів перебував на лікарняному, а ще один - у черговій відпустці. Для того, щоб ОСОБА_1 раніше звільнилася і потрапила на дитячий ранок ОСОБА_6 запропонував декілька варіантів організації робочого процесу в цей день. Він запропонував ОСОБА_1 з'їздити на виклики по своїй дільниці та дільниці педіатра, що перебуває на лікарняному. Позивач відмовилася. Тоді завідувач запропонував, що він поїде на усі виклики, а ОСОБА_1 буде здійснюватиме в амбулаторії прийом хворих. Вона теж відмовилася. Після цього ОСОБА_1 написала заяву про звільнення та пішла з роботи, не виконавши навіть роботи, яку повинна була виконати у цей день. Співробітники намагалися її відмовити від цього, однак вона не змінила свого рішення. Більше вона на роботу не виходила, і десь через тиждень прийшла забирати трудову книжку. Отже, у день звільнення не було конфлікту між ОСОБА_1 та завідувачем амбулаторією. ОСОБА_6 хотів організувати роботу амбулаторії у цей день так, щоб надати усім пацієнтам необхідну допомогу і щоб ОСОБА_1 мала можливість потрапити на дитяче свято. Позивачку, у свою чергу, не турбували хворі діти, вона лише хотіла, щоб її відпустили з роботи. У КЗ «ДЦПМСД № 10»ДМР» склався дружній колектив. Керівництво центру намагається створити гідні умови праці для кожного зі своїх співробітників та виплачувати надбавки та доплати у тому розмірі, який є можливим за умов наявного бюджетного фінансування. Усі педіатри амбулаторії № 3 час від часу обслуговують пацієнтів з дільниць лікарів, які перебувають у відпустці або на лікарняному. Усі розуміють, що це нормально, що всі пацієнти потребують допомоги, що коли вони самі будуть у такій ситуації, їхнім пацієнтами також будуть надавати допомогу колеги. Лише ОСОБА_1 вимагала оформлення на цій підставі сумісництва та додаткової оплати, хоча їй не доводилося працювати більше, ніж передбачено графіком. До того ж, і юридично це було неможливо. Завідувач амбулаторії № 3 ОСОБА_6 надав пояснення, що ОСОБА_1 працювала за сумісництвом у КЗ «ДМДКЛ № 1». Там її робота полягала у чергуваннях. Така робота є значно легшою, ніж робота лікарем-педіатром у амбулаторії, оскільки там значно менше навантаження і немає необхідності їздити на виклики. Тому є висока ймовірність того, що саме це послужило підставою для звільнення ОСОБА_1 - вона просто хотіла змінити роботу на легшу. Після звільнення ОСОБА_1 працівники відділу кадрів повідомили Медичну академію про те, що позивач звільнилася за власним бажанням. Тобто, тепер ОСОБА_1 повинна повернути усі кошти, які були витрачені з бюджету на її навчання, оскільки не відпрацювала встановлений строк. Під час звільнення ОСОБА_1, вірогідно, не усвідомлювала цього факту. Після цього через деякий час ОСОБА_1 стало відомо, які наслідки матиме її звільнення за власним бажанням. Тоді вона почала шукати можливість уникнути необхідності повернення до бюджету значної суми коштів. Підставою для поновлення на роботі є саме доведення відсутності законної підстави для звільнення, а не можливі порушення під час процедури звільнення. До того ж, позивачем не було доведено наявність порушень при звільненні з боку відповідача. На підставі викладеного просять суд відмовити у задоволенні позову (а.с.229-230, 240-246).

Відповідач Амбулаторія загальної практики сімейної медицини №3 в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином.

Третя особа головний лікар Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 06 вересня 2013 року на підставі наказу № 140-к від 06.09.2013 року прийнята на посаду лікаря-педіатра дільничної амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 3 (а.с.9-11).

02 березня 2016 року ОСОБА_1 надала на ім'я головного лікаря Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_4 заяву з проханням звільнити її за власним бажанням з 03.03.2016 року (а.с.26).

Наказом від 03.03.2016р. № 25-к Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_1 лікаря-педіатра дільничного амбулаторії загальної практики-сімейної медицини № 3 звільнено 03.03.2016р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.27).

04.03.2016 року та 09.03.2016 року листами № 2/51 та 4/54 відповідно Комунальний заклад «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради ОСОБА_1 повідомляли про звільнення на підставі її заяви наказом № 25 від 03.03.2016р. та прохання з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а.с.28-29, 144-145).

З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них позивач ОСОБА_1 отримала особисто трудову книжку у відділі кадрів (а.с.30-31).

З пояснювальних записок медичної сестри ОСОБА_10 та медичної сестри ОСОБА_11 від 26.05.2016р. ОСОБА_1 02.03.2016р. особисто написала заяву про звільнення з 03.03.2016р. за власним бажанням, в кабінеті збирала речі, вела себе спокійно і о 14 год. пішла з території амбулаторії. Її заяву про звільнення ОСОБА_10 віднесла завідуючому в кабінет (а.с.32-33).

09.03.2016р. та 11.03.2016 року при наданні фінансування з ОСОБА_1 було повністю проведено розрахунок, перерахувавши кошти на її картку (а.с.13).

10.07.2015 року листом № 4/194 Комунальний заклад «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Дніпровської міської ради направив відповідь на звернення ОСОБА_1 від 25.06.2015р. щодо ознайомлення з колективним договором (а.с.34, 146-147), що спростовує твердження позивача, що її ігнорувало керівництво.

Як вбачається з посадової інструкції лікаря педіатра дільничного та журналу ознайомлення працівників з посадовими інструкціями, колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_1 особисто ознайомлювалася при прийомі на роботу (а.с.35-38, 92-133).

Тобто ОСОБА_1 відповідно до колективного договору була ознайомлена з режимом роботи, оплати праці та доплат за відсутнього працівника.

ОСОБА_1 є матір'ю малолітньої ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27 червня 2012 року, актовий запис № 376 (а.с.16).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 розірвано за рішенням суду від 20.11.2015 року (а.с.15).

З медичної довідки Комунального закладу "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8" від 22.04.2016р. лікаря ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_1 перебувала з 22.03.2016р. по 15.04.2016р. по догляду за дитиною ОСОБА_13 з діагнозом ОРВІ (а.с.14).

З відповіді Комунального закладу освіти "Навчально-виховний комплекс № 122 "Загальноосвітній навчальний заклад-дошкільний навчальний заклад" Дніпропетровської міської ради від 26.05.2016р. № 53/2 вбачається, що ОСОБА_13 дошкільне відділення відвідує з 2014р. за період з березня по квітень 2016р. включно була відсутня лише один день 12 березня 2016р. (а.с.40).

Відповідно до положення про амбулаторію загальної практики-сімейної медицини №3 Комунального закладу "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" затвердженого Наказом Міністерством охорони здоров'я України від 23.02.2012р. № 131 амбулаторія - є підрозділом Комунального закладу "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10", що забезпечує надання прикріпленому населенню ПМСД. У разі відсутності достатньої кількості лікарів ЗП-СЛ лікарські посади в амбулаторії можуть обіймати лікарі-терапевти дільничні та лікарі-педіатри дільничні (а.с.41-42).

З табелю по АЗПСМ № 3 КЗ "ДЦПМСД № 10" на січень-лютий 2016 року та графіку на січень 2016 року вбачається, що всі лікарі працювали приблизно за однаковим навантаженням, у певний період перебували на лікарняному в тому числі і позивач ОСОБА_1, її навантаження не більше інших лікарів (а.с.74-91, 134-142).

Відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 05.01.2016р. по 15.01.2016р. до роботи стати 16.01.2016 року (а.с.143), що узгоджується з табелем обліку робочого часу та спростовує твердження позивача, що вона працювала перебуваючи на лікарняному.

З заяви від 16.09.2013 року ОСОБА_1 про доплату в розмірі 50% за збільшений обсяг роботи та наказу про надбавку від 16.09.2013 № 144-к була встановлена надбавка з 16.09.2013р. по 20.09.2013р. за збільшений обсяг робіт (а.с.149-150).

З наданих Комунальним закладом "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 1" заяв ОСОБА_1 про прийняття з 03.05.2015р. на роботу та звільнення з роботи за власним бажанням з 06.03.2016р. вбачається, що вона працювала лікарем-педіатром приймального відділення тимчасово за зовнішнім сумісництвом з 03.05.2015р. по 06.03.2016р. (а.с.204-205).

Відповідно до висновку експерта № 4381-16 від 07.12.2016р. судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз підпис від імені ОСОБА_1, що розміщений у лівому нижньому куті під графою "Головний лікар" наказу № 25-к від 03.03.2016р. - вірогідніше виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням справжнього її підпису (а.с.209-214).

Свідок заявлений, як позивачем так і відповідачем ОСОБА_10 пояснила, що 02 березня 2016 року приблизно о 14 годині їй зателефонував завідуючий та попросив сказати ОСОБА_1, що вона їде на виклики до хворих, але остання відмовилася. Вона повідомила завідуючого і той сказав, що нехай тоді ОСОБА_1 сидить на прийомі в поліклініці. Потім ОСОБА_1 зайшла до неї в кабінет, де також була присутня лаборант і повідомила, що буде звільнятися. Попросила допомогти написати шапку до заяви, потім написала заяву віддала і пішла додому. Вона передала заяву ОСОБА_1 завідуючому, а він відвіз на наступний день її до відділу кадрів. Третього числа її звільнили, як і просила сама ОСОБА_1. Наступного дня ОСОБА_1 на роботу не вийшла. В колективі добрі взаємовідносини. ОСОБА_1 ходила і у відпустки, і на лікарняні. Графік чергувань робить завідуючий на місяць. ОСОБА_1 не працювала на лікарняному, вона вийшла на чергування, 16 січня, коли була виписана. Виклики приймаються до 18год. Пішки виклики не обслуговуються, оскільки велика ділянка. Організація присилає автомобіль і з 8 години по 17:30год. возить, після 17:30 їде їх водій на власному автомобілі чи на автомобілі лікарні. Роботу ОСОБА_1 не завжди виконувала, іноді до неї були зауваження.

Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони позивача ОСОБА_11, яка є медичною сестрою, зокрема підтвердила той факт, що ОСОБА_1 сама написала заяву про звільнення, її навіть відмовляли це робити. Поведінка у неї в той день була нормальна. Вона їздила на виклики на машині. Роботи дійсно було багато. В той день їй дзвонив завідуючий просив з'їздити на виклики, але вона відмовилася.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили той факт, що написання заяви ОСОБА_1 було її особистим волевиявленням, ніхто її не примушував, навпаки казали цього не робити. Останній робочий день ОСОБА_1 на роботу не прийшла. Їй писали листи з'явитися за трудовою. Чому вона вирішила звільнитися невідомо. Звільнили з дати з якої вона просила та не відпрацьовувала два тижні, оскільки у неї мала дитина. Відносини до неї були дуже добрі, навпаки завідуючий йшов їй назустріч, бо у неї дитина. Її ніколи не ставили в третю зміну, на чергування у вихідні не ставили, вона чергувала раз на два місяці. Вона отримувала всі надбавки кожного місяця. Вона не перепрацьовувала.

Суд критично ставиться до показів свідка позивача ОСОБА_14 та не приймає їх до уваги, оскільки він є її колишнім чоловіком, дав пояснення на підставі слів позивача. Обставини на які посилається не стосуються цього періоду, а початку роботи позивача. Пояснив, що позивачу було важко працювати, були нервові зриви, іноді возив її на виклики, вона втомлювалася і тому була вимушена піти у відпустку по догляду за дитиною.

Вказані вище спірні відносини регулюються КЗпП України, Законом України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 року, зі змінами та доповненнями, а саме п.12 постанови по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п. 1 ст. 232 КЗпП).

Посилання позивача на те, що вона нібито була звільнена незаконно, суд вважає необґрунтованими, оскільки з заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просить звільнити її з посади за власним бажанням 03 березня 2016 року, враховуючи волевиявлення ОСОБА_1 адміністрацією була надана згода на її звільнення та позивач звільнена у строк про який просить у своїй заяві, а саме 03 березня 2016 року. 03. березня 2016 року позивач на роботу не вийшла. Після звільнення позивачу було видано трудову книжку та був проведений розрахунок, що позивачем не заперечується. Факт подання заяв про звільнення з роботи позивач не заперечує.

Доводи позивача про те що її примусили написати заяву про звільнення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, показами свідків.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для поновлення на роботі є саме доведення відсутності законної підстави для звільнення, а не можливі порушення під час процедури звільнення.

В судових засіданнях позивач наголошувала на тому, що було порушено практику ознайомлення з наказом про звільнення. У зв'язку з цим було проведено судову почеркознавчу експертизи, яка вказала, що підпис на наказі про звільненні вірогідніше виконаний не ОСОБА_1

Проте, в цьому випадку жодних порушень законодавства з боку роботодавця в даній ситуації не було.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Поняття ознайомлення з наказом про звільнення у законодавстві відсутнє.

Тобто, копія наказу про звільнення у випадку звільнення працівника за власним бажанням видається тільки на його вимогу. Позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона вимагала видачі наказу про звільнення.

Таким чином, звільнення позивача ОСОБА_1 було здійснено на законних підставах та з додержанням встановленого порядку.

Звільнення 03 березня 2016 року позивача з роботи було проведено відповідачем відповідно до вимог діючого законодавства України.

Оскільки звільнення позивача було проведено законно, то він не має правових підстав на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка являється похідною вимогою поновленням на роботі.

Що стосується строків звернення позивача до суду з даним суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до п. 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 року, зі змінами та доповненнями встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Дійсно позивачем пропущено строки звернення до суду з даним позовом, проте позов не доведено та відсутні правові підстави для задоволення позову.

Виходячи з вищенаведеного та враховуючи, що працівник був законно звільнений з підстав передбачених ст.38 КЗпП України за власним бажанням у строк про який він просить в заяві, а саме 03 березня 2016 року, з позивачем проведені всі розрахунки, суд вважає за необхідне у задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що діях відповідача не вбачається порушення законодавства про працю, суд доходить висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» зі змінами, встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков