Справа № 524/7329/15-ц
Провадження №2/524/649/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді Кривич Ж.О.,

секретаря судового засідання Коваль Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність АТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.09.2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку задоволено.

Ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22.12.2016 року вищевказане заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду.

Позивач свій позов обґрунтовує тим, що 10.10.2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №07/29/06-С, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 400000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути кошти не пізніше 08.10.2021 року. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним договором кредиту №07/29/06-С від 10.10.2006 року іпотекодавець ОСОБА_2 за договором іпотеки №07/29/101/06-С від 10.10.2006 року передала в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння, що складається з двох житлових будинків з господарськими будівлями, та знаходиться за адресою: м. Кременчук, вул. Кооперативна, 66/44 та земельну ділянку на пл. 0, 0568 га, на якій вони розташовані.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань. Однак зобовязання не виконані, у звязку з чим, станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 312945,25 грн., з яких тіло кредиту - 231110,88 грн., відсотки - 81834,37 грн.

27.09.2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

Посилаючись на обставини і підстави, викладені в позовній заяві, Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта-Банк».

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти позову заперечувала, вказувала, що позов не підлягає задоволенню, надала суду письмові пояснення щодо обґрунтування своєї позиції, зауважила, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту своїх прав, вказувала на відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів щодо підтвердження розрахунку заборгованості, просила суд врахувати, що ціна іпотечного майна визначена позивачем не вірно.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

10.10.2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №07/29/06-С, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 400 000,00 грн., а позичальник зобовязувався повернути його не пізніше 08.10.2021 року. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за договором кредиту №07/29/06-С від 10.10.2006 року іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки №07/29/101/06-С від 10.10.2006 року передала в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння, що складається з двох житлових будинків з господарськими будівлями, та знаходиться за адресою: м. Кременчук, вул.. Кооперативна, 66/44, загальна площа 1 будинку 60,1 кв., житлова площа 42,3 кв.м., загальна площа 2 будинку 99,7 кв.м., житлова площа 54,3 кв.м.; та земельну ділянку площею 0,0568 га, на якій розташоване домоволодіння.

27 вересня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання зобовязань за кредитними та забезпечувальними

Пунктом 2.3. Договору купівлі-продажу прав вимоги від 27 вересня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», передбачає, що права вимоги переходять від продавця до покупця (далі - Відступлення), та обовязки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги. Акту приймання-передачі Прав вимоги представником позивача до матеріалів справи не долучено.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 вересня 2016 року, наданої представником відповідача вбачається, що підставою виникнення обтяження домоволодіння, яке було передано банку в іпотеку, є окрім самого договору іпотеки від 10 жовтня 2006 року, є також і договір купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер 1441, виданий 26 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Позивачем було додано до позову витяг з Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги, складений юристом банку і ним же посвідчений. Суд критично оцінює вищевказаний письмовий доказ, оскільки дані обставини, щодо існування у позивача права вимоги, у відповідності до умов Договору можуть бути підтверджені саме Актом приймання-передачі Прав вимоги, який позивач суду не надав.

Також суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (тобто продаж предмета іпотеки).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 30 березня 2016 року № 6-1851цс15, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Як вбачається зі змісту іпотечного договору, сторони врегулювали питання позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.3. іпотечного договору, укладеного між стронами, звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким банк набуває право від свого імені продати майно в порядку, визначеному законом про іпотеку. В договорі зазначено, що положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Таким чином, згідно п. 4.3. укладеного сторонами іпотечного договору, зміст якого відповідає змісту ст. 39 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки за судовим рішенням можливий лише шляхом його продажу. У звязку з цим спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який просить застосувати позивач, визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не може бути застосований судом.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 р. у справі № 6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Правильною є практика судів, які за відсутності встановлення в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відмовляють у задоволенні подібних позовів.

У звязку з тим, що суд розглядає спір в межах предявлених вимог, порушене право позивача не може бути захищене судом в обраний позивачем спосіб, а тому в задоволенні позову про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки шляхом визнання за позивач права власності на нього належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 217, 224-226 ЦПК України; ст.ст. 525, 526, 527, 530, 546, 549, 551, 575, 585, 589, 1046-1050, 1052, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: