Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання такими, що втратили право користування житловою площею та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання особи такою, що не набула права користування жилою площею та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_2, 1938 року народження і ОСОБА_3, 1963 року народження, такими, що втратили право користування та позбавлені права користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірна не приватизована, двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 була отримана в 1963 році на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_2, її чоловіка та їхню дитину ОСОБА_3 В подальшому в 1967 році Рішенням Райради № 766 від 16 жовтня 1967 року квартиру було поділено на двох (після розірвання шлюбу між подружжям), а потім Рішенням Дарницької райради № 208 від 14 квітня 1986 року ОСОБА_2 приєднали другу кімнату, яка к тому часу була вільна. В 1991 році вона одружилась з відповідачем ОСОБА_3 та заселилась в квартиру. В 1992 році у них народилась дитина ОСОБА_4, яку було також прописано в квартиру. В 1995 році відповідачка ОСОБА_2 надала свою згоду на прописку до них в квартиру також і її з її сином від першого шлюбу ОСОБА_5, і їх було прописано в спірну квартиру. Фактично в квартирі проживали п'ятеро осіб, які були прописані в квартирі. В 1996 році ОСОБА_2 виїхала з квартири та стала проживати окремо в однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2. Вона вивезла свої речі і постійно проживає окремо, за спірну квартирі не сплачує. В березня 2002 року відповідач ОСОБА_3 забрав свої речі та пішов із сім'ї до іншої жінки, став жити у своєї нової дружини. Рішенням суду їхній шлюб було розірвано в 2002 році, але свідоцтво про розірвання шлюбу вона взяла тільки в 2008 році. Проживає чи відповідач ОСОБА_3 на сьогодні з тією жінкою, або ні, - їй не відомо, і де він зараз проживає - їй не відомо, знає, що в Києві, але де і з ким - не знає. На сьогоднішній день в їхній квартирі зареєстровано п'ятеро осіб: вона, її два чина та відповідачі. Але фактично в спірній квартирі проживає тільки вона і два її сина. Відповідач ОСОБА_6 вже більше ніж 14 років не використовує спірну квартиру як житло, не з'являється в квартиру, про своє місце проживання не повідомляє. Вона пропонувала ОСОБА_2 виписатись із квартири, щоб вони менше сплачували за квартиру, але вона не хоче. Також вона пропонувала відповідачу ОСОБА_3 виписатись із квартири, але він не хоче нікуди ходити, його все влаштовує. Вона працює медичною сестрою у поліклініці, їй важко сплачувати комунальні послуги за квартиру за відповідачів, особливо в останній час. У неї немає можливості оформити субсидію на квартиру, бо з ними зареєстровані відповідачі. Таким чином, обидва відповідачі в квартирі не проживають більше шести місяців, за квартиру не сплачують, їхніх речей в квартирі немає. Реєстрація в спірній квартирі відповідачів заважає користуватись квартирою: вона примушена сплачувати комунальні послуги за відповідачів, які не проживають (заборгованості по оплаті за квартиру немає), вона не може брати необхідні довідки Ф-3 (без паспортів всіх зареєстрованих не видають), оформити субсидію.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 19 вересня 2016 року було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, треті особи Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання особи такою, що не набула права користування жилою площею та виселення, яка ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять суд: визнати ОСОБА_1, 1964 року народження, такою, що не набула право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_1, 1964 року народження, з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла; стягнути з ОСОБА_1, 1964 року народження, на користь ОСОБА_3, 1963 року народження, та ОСОБА_2, 1938 року народження, понесені судові витрати.

Свої зустрічні позовні вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують тим, що з договору купівлі-продажу від 09 серпня 1995 року вбачається, що відповідач стала власником квартири АДРЕСА_2. Додатковим доказом цього є договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 18 червня 1997 року № 984, з якого вбачається, що позивач зобов'язалась оплачувати комунальні послуги, санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_2. Наведені докази дають підстави вважати, що на момент пред'явлення первісного позову позивач мала у своєму користування інше приміщення, власником якого, імовірно, залишається по даний час. Наведене дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач є особою, яка не набула право користування жилою площею у квартирі у порядку ст.ст. 64, 65 ЖК України.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що фактично заселилася до спірної квартири в 1991 році, а зареєстрована у квартирі була 08 грудня 1995 році, так як раніше не було необхідності у проведення реєстрації її місця проживання за адресою спірної квартири. В той час, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не заперечували проти її реєстрації у спірній квартирі, надали згоди на реєстрацію. В подальшому, між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості про переїзд ОСОБА_2 до її квартири АДРЕСА_2. При цьому, вони погодили, що ОСОБА_2 буде сплачувати за утримання спірної квартири, окрім послуг газу та світла, а вона буде сплачувати кошти за утримання квартири по АДРЕСА_2. Проте, в подальшому в 2015 році відповідачі подзвонили їй та сказали, що не будуть сплачувати кошти за утримання спірної квартири у зв'язку з подорожчанням тарифів. Вона ж квартирою по АДРЕСА_2 не користувалася та надала її в повне користування та проживання ОСОБА_2 Зазначила, що ОСОБА_2 добровільно покинула своє місце проживання за адресою спірної квартири, не проживала там та не ночувала, заселитися не намагалася. Вона ж будь-яких перешкод ОСОБА_7 з приводу користування спірною квартирою не чинила, вона приходила та бачилася зі своїм онуком. Також, пояснила суду, що коли у них з відповідачем ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_3 хотів навіть усиновити її сина від першого шлюбу - ОСОБА_5, її колишній чоловік надав на це згоду. Але потім ОСОБА_3 відмовився від усиновлення, у зв'язку з чим вона була позбавлена аліментів на утримання сина від першого чоловіка. Взимку 2002 року ОСОБА_3 побив її, вона мала струс мозку та лежала у лікарні. Крім того, по даному факту була порушена кримінальна справа, але вона пожаліла чоловіка та виписавшись з лікарні, справа була зарита. Після, вона подала документи на розірвання шлюбу з ОСОБА_3 та він одразу переїхав до іншої жінки, забравши при цьому всі свої речі зі спірної квартири. ОСОБА_3 з того часу в спірній квартирі не проживав, ніколи їй не допомагав та грошових коштів на утримання квартири не надавав.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив суду, що відповідач ОСОБА_1 заселилася до спірної квартири в 1992 році. В даній квартирі проживала його мати - ОСОБА_2 Фактично, саме він та його мати надали згоду на проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Зазначив, що ОСОБА_2 не добровільно покинула місце проживання у спірній квартирі, а під тиском ОСОБА_1, як і він залишив місце проживання у даній квартирі. Він пішов від ОСОБА_1, тому що з нею було просто неможливо жити. Після того, як він пішов, ОСОБА_1 навіть не пускала його до квартири. Ключі від квартири він мав та коли приходив до квартири, ОСОБА_1 влаштовувала скандали. В 2014, 2015 роках він раз у місяць ночував у спірній квартирі, залишався на ночівлю один раз також у 2016 році, ночував у великій кімнаті. При цьому, постійно перестав проживати у квартирі з початку 2016 року. В подальшому, ОСОБА_1 замінила замки у вхідних дверях квартири та він у вересні 2016 році навіть звертався щодо даного факту до поліції. 19-20 жовтня 2016 року він намагався потрапити до спірної квартири, вставив ключі у вхідні двері, але відкрити йому не вдалося. По даному факту він до поліції не звертався, в дзвінок в квартирі не дзвонив, а лише намагався відкрити двері. За утримання квартири він сплачує кошти, а ОСОБА_1 навіть не пропонувала сплачувати кошти за квартиру порівну. Зазначив, що до вересня 2016 року із зверненнями щодо чинення йому перешкод у користуванні квартирою він нікуди не звертався.

Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, з підстав викладених у запереченнях, долучених до матеріалів справи (а.с.53-57), зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив суду, що ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_2, проте не постійно. Декілька разів вона намагалася повернутися до спірної квартири, але марно. З приводу неможливості проживання у спірній квартирі вона нікуди не зверталася.

Третя особа за первісним позовом - ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені первісні вимоги підтримав. Пояснив суду, що ні його батько - ОСОБА_3, ні бабуся - ОСОБА_2 у спірній квартирі не живуть. Більше десяти років батько не приходив до квартири, в 2013-2015 роках він не приходив, лише в 2016 році один раз був у гостях та ночував у квартирі. Він же приходив до батька у гості до іншої квартири, де він проживав зі своєю співмешканкою. Бабуся в 2014 або 2015 році приходила до квартири до нього в гості, до цього приходила 3-4 рази на рік. Вона проживає в квартирі АДРЕСА_2. При цьому, вона ніколи не скаржилася на те, що бажає повернутися до квартири або про те, що має конфлікт з його матір'ю. Також і батько не звертався до нього щодо проживання у спірній квартирі. За останній місяць, коли він перебував вдома, у зв'язку з тим, що у нього був перелом руки, до квартири ніхто не приходив, а якщо б хтось подзвонив у двері, він обов'язково б відчинив двері. Зазначив, що зміна замків у вхідних дверях квартири відбувалася ще коли він навчався у школі, оскільки він загубив ключі від квартири. Також зазначив, що брав участь в утриманні квартири, виділяв близько 500 гривень на дані витрати.

Третя особа за первісним позовом - ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив суду, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 1995 року, а ОСОБА_3 - з 2002 року. Бабуся - ОСОБА_2 лише приходила до них у гості рази 3-4 рази на рік, провідати свого онука, ОСОБА_4, а проживає в квартирі АДРЕСА_2. Будь-яких неприязних стосунків з ОСОБА_2 після її переїзду до вказаної квартири, у них не було. Зазначив, що він зустрічався з ОСОБА_3 та приходив до нього в гості до квартири, де він проживав зі своєю співмешканкою, до серпня 2015 року не пам'ятає, коли бачив у квартирі ОСОБА_3, після його розлучення з ОСОБА_1 він у квартирі не проживав, будь-яких стосунків вони з ним не мали. Зазначив, що він не проживає з серпня 2015 року у спірній квартир тирі, а проживає в Кончі-Заспі у помешканні, де проживав його померлий дідусь, за яким він доглядав.

Уповноважений представник третьої особи за первісним позовом - Дніпровського районного відділу Державної міграційної служби України в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність представника.

Уповноважені представники третіх осіб за зустрічним позовом - Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи за первісним позовом - Дніпровського районного відділу Державної міграційної служби України та представників третіх осіб за зустрічним позовом.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до витягу з рішення № 766 виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих від 16 жовтня 1967 року «Про взяття на квартирній облік громадян Дарницького району», кімната площею 15,1 кв.м. з балконом у квартирі АДРЕСА_1 було виділено ОСОБА_2, кімнату площею 14,2 кв.м. було виділено ОСОБА_9 в зв'язку з розірванням шлюбу (а.с.5).

Рішенням виконавчого комітету Дарницької районної Ради народних депутатів від 14 квітня 1986 року «Про надання житлової площі громадянам Дарницького району», ОСОБА_2 було надано на дві особи (вона та син ОСОБА_3.) кімнату площею 14,2 кв.м. додатково у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.6).

В подальшому, ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописки) від 13 червня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва, ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 24 травня 1966 року, ОСОБА_3 був зареєстрований з 16 вересня 1982 року. 21 грудня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, 21 грудня 2005 року у вказаній квартирі також був зареєстрований ОСОБА_4 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, про що 27 березня 2008 року було складено відповідний актовий запис № 277 (а.с.7).

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до акту від 15 червня 2016 року, складеного мешканцями будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_10, ОСОБА_11, та затвердженого Житлово-експлуатаційною дільницею № 404, останні підтвердили, що ОСОБА_3 дійсно не проживає з 08 березня 2002 року по сьогодення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно акту від 15 червня 2016 року, складеного мешканцями будинку по АДРЕСА_1 - ОСОБА_10, ОСОБА_11, та затвердженого Житлово-експлуатаційною дільницею № 404, останні підтвердили, що ОСОБА_2 дійсно не проживає з 1995 року по сьогодення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, в якій просила підтвердити факт не проживання за місцем її мешкання, її колишнього чоловіка гр. ОСОБА_3 та його матері гр. ОСОБА_2

Як встановлено судом з наданих сторонами пояснень в судовому засіданні, ОСОБА_3 починаючи з 2002 року перестав проживати у спірній квартирі. З пояснень ОСОБА_3, наданих в судовому засіданні вбачається, що останній інколи відвідував помешкання спірної квартири, залишався на ночівлю. В той же час, належних та достовірних доказів, які б підтверджували пояснення, в цій частині, відповідача ОСОБА_3, останнім суду не надано. Такі пояснення спростовуються поясненнями третіх осіб, ОСОБА_4, який є сином відповідача ОСОБА_3, та ОСОБА_5, який є сином позивача ОСОБА_1, які підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі з 2002 року, відвідування останнього в квартирі співмешканки. При цьому, як встановлено судом починаючи з 2002 року до 2016 року ОСОБА_3 не здійснював жодних дій щодо відновлення свого порушеного, на його думку, права користування спірною квартирою, із заявами про чиненням останньому перешкод у користування квартирою до відповідних державних органів не звертався, не здійснював сплати коштів за утримання квартири. Відповідно до листа-відповіді Дніпровського управління поліції Національної поліції в місті Києві від 18 січня 2017 року, ОСОБА_3 звертався до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві із заявою, яка була зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Дніпровського УП ГУНП України в місті Києві № 80051 від 23 вересня 2016 року. Таким чином, вказані обставини в їх сукупності, в розрізі спору, який виник між сторонами, свідчать, що ОСОБА_3 жодних дій щодо проживання у спірній квартирі до 2016 року не здійснював, всі дії щодо звернення до відповідних органів були здійснені вже під час перебування вказаної справи в провадженні суду. Крім того, факт зміни замків у вхідних дверях був також встановлений вже на підставі опрацювання звернення ОСОБА_3 від 23 вересня 2016 року працівниками поліції, якими було встановлено та підтверджено самою ОСОБА_1 під час її опитування, що останньою дійсно було змінено замки до квартири АДРЕСА_1.

Згідно висновку Дніпровського УП ГУНП у місті Києві від 18 жовтня 2016 року, у ході проведення подальшої перевірки з приводу поданої ОСОБА_1 заяви було опитано мешканців будинку АДРЕСА_1, гр. ОСОБА_12, квартири 81, гр. ОСОБА_13, які дійсно підтвердили, що на протязі тривалого часу знайомі з гр. ОСОБА_3, та його мати гр. ОСОБА_2 Також дані громадяни повідомили, що нібито власником квартири АДРЕСА_1 є гр. ОСОБА_2, та її син гр. ОСОБА_3, але вони дійсно на протязі тривалого часу не проживають за даною адресою, а проживають за адресою: АДРЕСА_2, в квартирі гр. ОСОБА_1

Відповідно до листа-повідомлення Дніпровського районного управління поліції Національної поліції в місті Києві від 19 жовтня 2016 року, під час перевірки заяви ОСОБА_1 було опитано сусідів, які повідомили, що на протязі тривалого часу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживають.

Таким чином, з вищевикладених обставин суд приходить до висновку про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою у зв'язку з його не проживанням у спірній квартирі понад шість місяців та втрати будь-якого зв'язку з квартирою, як постійним місцем його проживання, при цьому останній не цікавився спірною квартирою, дії щодо відновлення місця проживання за адресою спірною квартирою почав здійснювати після подачі первісного позову до суду.

Щодо заявлених первісних позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомості від 09 серпня 1995 року, ОСОБА_1 набувала права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.239).

Так, як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2, при цьому обумовлено, що сплата коштів за утримання спірної квартири буде здійснюватися ОСОБА_2, а сплата коштів за утримання квартири АДРЕСА_2 буде здійснювати ОСОБА_1 Вказані домовленості були дотримані з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується копіями квитанції про сплату комунальних послуг за спірною квартирою, при цьому особовий рахунок між сторонами розподілено не було та сплата комунальних послуг за спірною квартирою було нараховано на ім'я ОСОБА_2, а сплата коштів на утримання будинку та прибудинкової території по квартирі АДРЕСА_2 здійснювалася на підставі договору, укладеного між ЖУ «Лівобережне ДП «Екос» та ОСОБА_1 Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не втрачала зв'язку зі спірною квартирою, з огляду на досягнуту домовленість про зміну місця проживання, сплачувала кошти за утримання спірної квартири.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що з 2005 року проживає у будинку АДРЕСА_2. ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_2. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що раніше ОСОБА_2 проживала по АДРЕСА_1, а також про те, що її з ОСОБА_3 хочуть виписати з тієї квартири. Їй відомо, що саме ОСОБА_2 продовжує сплачувати кошти за надані комунальні послуги по спірній квартирі та просила ОСОБА_1 приватизувати квартиру, але вона не бажає. ОСОБА_2 розповідала їй, що бажала завжди проживати у спірній квартирі, проте не може це зробити через скандали. За квартиру АДРЕСА_2 були борги за світло та було вимкнено світло. В лютому 2006 року дана квартира була відділена тамбуром та саме вона його утеплювала, ОСОБА_1 вона не бачила, а коли бачила, то остання казала, щоб вона не лізла у ці питання. Зазначила, що ОСОБА_4 вона часто бачила у квартирі, а ОСОБА_5 рідко, він сплачувати кошти за ремонт у квартирі. ОСОБА_2 також інколи вона не бачила по декілька днів та остання казала їй, що була в онуків. У квартирі, де проживає ОСОБА_2 вона буває на свята. У спірній квартирі вона була років 5-6 назад, коли там робили ремонт, зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що у даній квартирі проживає ОСОБА_3 Також, зазначила, що один раз була свідком сварки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в лютому 2006 року у квартирі АДРЕСА_2. Вона ніколи не бачила, щоб до спірної квартири не впускали ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З огляду на вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що не набула право користування жилою площею у спірній квартирі та виселення останньої зі спірної квартири, то вказані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Так, дійсно ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 09 серпня 1995 року (а.с.239, Том 1).

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Статтею 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Таким чином, законодавцем чітко визначена можливість фізичної особи вільно обирати місце свого проживання, при цьому кожна фізична особа не обмежена у праві мати у приватній власності декілька об'єктів нерухомості, у зв'язку з чим вважати, що ОСОБА_1 втратила право користування спірною квартирою підстав немає, враховуючи те, що ОСОБА_1 зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_2 не значиться та має право вільно обирати своє місце проживання. Крім того, судом встановлено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за адресою спірної квартири, та відповідно її вселення, відбулося за згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як дружини останнього.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання такими, що втратили право користування житловою площею та зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання особи такою, що не набула права користування жилою площею та виселення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 9, 64, 71, 72 ЖК УРСР, ст. 310 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, ст.ст. 4, 10, 11, 57, 59-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання такими, що втратили право користування житловою площею - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, 1963 року народження таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання особи такою, що не набула права користування жилою площею та виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: