Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 415/1768/16-ц
Провадження № 22ц/782/1027/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів Кострицького В.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.

позивача ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю органу опіки та піклування Лисичанської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

встановив

20 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав наступне. До 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають двох малолітніх дітей (дочку ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ІНФОРМАЦІЯ_2). Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з відповідачкою, яка без згоди позивача забрала дітей на виїхала у невідомому на той період часу позивачу, напрямку, тим самим стала перешкоджати позивачу спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні. Пізніше було встановлено, що діти перебувають у Вінницькій області , у матері відповідачки, а сама вона виїхала до ОСОБА_7 з метою заробітку. Ці відомості стали йому відомі від керівника служби у справах дітей Гайсинського району Вінницької області, куди він звернувся з заявою. У 2014 році йому стало відомо, що відповідачка уклала шлюб з громадянином ОСОБА_7, після чого в незаконний спосіб, без його згоди вивезла дітей за межі України до ОСОБА_8 Федерації. Коли він дізнався в яких умовах проживають його діти, вимушений був їх забрати та повернути до України. Умови проживання дітей у відповідачки були невідповідними та повністю порушували їх право на вільний розвиток та життя. Діти не мали свого вільного простору, з боку інших мешканців квартири відчували принизливе ставлення до себе. Не були відповідними санітарні умови для проживання дітей. В Україні позивачем для дітей надані всі умови для нормального їх проживання та розвитку, облаштована дитяча кімната, є ліжка, письмовий стіл, комп'ютер, іграшки. Позивач забезпечений житлом, здійснює заходи щодо навчання та розвитку дітей. З вказаних підстав позивач просив визначити проживання дітей разом з ним.

Відповідачка позов не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що шлюб між сторонами було розірвано, бо з позивачем неможливо було проживати у подальшому через вживання ним спиртних напоїв, подружньої зради. На заробітки вона вимушена була їздити, бо потрібно було погашати кредити. Діти перебували у її матері, де були всі умови для їх проживання, але міліція забрала дітей від матері, а позивач звернувся до суду про встановлення часу побачень з дітьми та не ставив питання щодо місця їх проживання. Позивач приїздив до неї, намагався налагодити з нею стосунки. У 2014 року через проведення в Луганській області антитерористичної операції вона виїхала з дітьми до своєї матері у Вінницьку область, але оскільки позивач не допомагав їй утримувати дітей, не цікавився їх життям, вона виїхала до ОСОБА_8 Федерації разом з дітьми. Проживала в квартирі чоловіка, де разом з ними проживав його батько, двоє його дітей та колишня дружина. Позивач приїхав до неї, просив погуляти з дітьми і вивіз їх без її згоди в Україну. Впродовж двох місяців вона не знала про місце їх перебування. Вона повернулась в Україну, де позивач примушував її проживати разом з ним. Потім вивезла вона дітей знов до ОСОБА_8 Федерації , намагалась влаштувати їх в школу. Неодноразово діти перебували то у позивача, то у неї. В останній раз позивач подзвонив їй та сказав, що вона може не шукати дітей. ЇЇ батько пізніше дізнався, що діти проживають у батьків позивача. Позивач не дає їй бачитися з дітьми, тому просить залишити дітей разом з нею, бо вона має житло і є всі умови для проживання з нею дітей. Чоловік буде до неї їздити. Вона отримала декретні гроші, буде отримувати їх у подальшому.

Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір'ю .

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 грудня 2016 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей за місцем проживання їх батька.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема на те, що суд безпідставно вважав невмотивованим висновок органу опіки та піклування та не прийняв його до уваги, а в рішенні не наведено мотивів, чому судом не врахований принцип ст.6 Декларації про права дитини, відповідно до якого малолітні діти можуть бути розлучені з матір'ю тільки у виключному випадку.

В судовому засіданні відповідачка та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду без змін.

Представник органу опіки та піклування підтримала наданий висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір'ю.

Апеляційний суд, перевіривши відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони до 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народились двоє малолітніх дітей: дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідачка в 2014 році уклала новий шлюб з громадянином ОСОБА_8 Федерації та переїхала з дітьми до чоловіка в місто Санкт-Петербург. Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір з приводу місця проживання дітей. Цей спір був предметом розгляду суду ОСОБА_8 Федерації за новим місцем проживання відповідачки, оскільки діти проживали з нею. В суді сторони уклали мирову угоду, яка затверджена судом, відповідно до якої діти залишаються проживати з матір'ю. Після затвердження мирової угоди позивач без згоди на це відповідачки забрав дітей та привіз їх за місцем свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Суд вважав встановленим, що для зміни місця проживання дітей від часу затвердження судом мирової угоди по справі про визнання місця мешкання малолітніх дітей з відповідачкою змінились обставини, і на теперішній час виникла необхідність у зміні визначення судом місця проживання дітей. При цьому суд погодився з доводами позивача, який зазначив, що відповідачка народила дитину від другого шлюбу, перебуває у декретній відпустці, буде отримувати лише соціальну допомогу на утримання новонародженої дитини, у зв'язку з чим погіршився її матеріальній стан , вона більше буде приділяти уваги новонародженій дитині, а не їх спільним дітям. Крім того, суд виходив з того, що не встановлено протипоказань позивачу по справі для виховання дітей, оскільки він має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не встановлено аморальної поведінки позивача по справі. Проживання малолітніх дітей разом з батьком не зашкодить їх нормальному розвитку.

Колегія суддів лише частково погоджується з вказаними висновками суду як підставою для задоволення позову та зауважує, що доводи апеляційної скарги про недостатню вмотивованість рішення суду заслуговують на увагу, оскільки в своєму рішенні суд обмежився лише цитуванням принципу, закріпленого в ст.6 Декларації про права дитини, не навівши мотивів, за яких цей принцип на застосований на користь матері дітей. Крім того, суд не навів в своєму рішенні доводів про пріоритетність інтересів дітей у визначенні їх місця проживання з батьком. Тим самим не дотримані вимоги ст.215 ЦПК України щодо змісту рішення суду, а також принцип справедливого судового розгляду в розумінні ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не зважаючи на допущені судом порушення норм процесуального права, підстав для скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає, оскільки допущене порушення є формальним і не призвело доа правильного вирішення справи, а відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Залишаючи рішення суду без змін, перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя, та інші обставини, що мають істотне значення

Сімейне законодавство України не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матірю, адже відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Але при цьому суд зобов'язаний враховувати принцип 6 Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матірю лише у винятковій ситуації. Тому для правильного вирішення спору необхідно встановити наявність або відсутність таких обставин, адже вказаний принцип на думку суду не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається беззаперечна перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Винятковість обставин, про яку йдеться в Декларації, за наявності яких дитина може бути розлучена з її матір'ю, є оціночним поняттям, винятковість цих обставин, як і наявність обставин, зазначених у ст. 9 п. 1 Конвенції, повинні встановлюватися в результаті з'ясування обставин справи, оцінки доказів у сукупності відповідно до цивільного процесуального закону (ст.ст. 212-215 ЦПК України). При цьому, повинні враховуватися правила щодо змагальності цивільного процесу, рівності сторін, диспозитивності, обов'язку сторін належно довести обставини, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень (ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти, які частково визнаються сторонами та підтверджуються матеріалами справи.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_4 (раніше ОСОБА_2) Н.В. є громадянами України.

Вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2013 року.

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, та сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4.

До припинення сімейних стосунків і розірвання шлюбу сім'я сторін з дітьми проживала за адресою: Луганська область, м Лисичанськ, вул.Разіна,17 (цей будинок був подарований відповідачці 21 травня 2016 року).

Після розірвання шлюбу відповідачка з дітьми залишилась проживати в будинку, а відповідач перейшов на проживання до своїх батьків, які проживають в тій же місцевості у власному будинку.

18 лютого 2014 року відповідачка уклала шлюб з громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_13 та переїхала до чоловіка, забравши з собою дітей від першого шлюбу. У шлюбі з ОСОБА_13 у відповідачки 07 серпня 2016 року народилась дочка ОСОБА_14.

З 02 грудня 2015 року дочка сторін ОСОБА_13 навчалась в першому класі середньої загальноосвітньої школи №541, а син сторін ОСОБА_12 відвідував дитячий садок №24 м.Сестрорецька та був зарахований для навчання з 01 вересня 2016 року до середньої загальноосвітньої шкоди №435 м.Сестрорецька (Курортний район м.Санкт-Петербурга). В характеристиці на дочку сторін зазначено, що вона забезпечена необхідними підручниками та зошитами. До школи ходить у діловому стилі. Мати систематично підтримує зв'язок з класним керівником, відвідує батьківські збори. В момент відвідування дому знаходилась мати дівчинки. В будинку є всі умови для дитини, є письмовий стіл, полки для книг, шафа для одежі, ліжко. Умови проживання дитини задовільні. В характеристиці на сина сторін зазначено, що він відвідує дитячий садок без пропусків, завжди охайний, батька дитини в дитячому садочку не бачили.

Після розірвання шлюбу між сторонами періодично виникали конфлікти з приводу місця проживання дітей. Сторони неодноразово без погодження забирали один у одного дітей, змінюючи місце їх проживання. Стосунки між сторонами вкрай неприязні, вони не находять взаєморозуміння, звинувачують один одного в порушенні прав, звертаються до суду, до правоохоронних органів. Стійку образу один до одного вони демонстрували і в судовому засіданні.

Тривала суперечка сторін щодо місця проживання дітей завершилась тим, що 02 березня 2016 року Сестрорецьким районним судом міста Санкт-Петербурга була затверджена мирова угода у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення порядку спілкування з дітьми. Мировою угодою сторони досягли згоди, що місцем проживання їх дітей визначається місце проживання матері, яка не перешкоджає батькові у спілкуванні з дітьми. А батько дітей два рази на місяць по суботах об 11 годині забирає дітей та повертає їх матері о 18 годині.

Але не зважаючи на досягнуту домовленість, в квітні 2016 року позивач забрав дітей без згоди відповідачки та привіз їх в Україну за місцем свого проживання. З вказаного часу діти проживають з батьком, спочатку в будинку разом з дідусем та бабусею по лінії батька у приватному будинку, а зараз з батьком в м.Лисичанську Луганської області в квартирі, яку позивач наймає. Діти навчаються в Лисичанський загальноосвітній школі №26 м.Лисичанська. Крім того, дочка сторін навчається в Лисичанській дитячій школі мистецтв №1. В шкільній характеристиці зазначено, що мати цікавиться шкільним життям дитини. Батько приймає активну участь в житті дитини. Для повноцінного життя дитини створено сприятливі житлові умови, забезпечена всім необхідним, виділена окрема кімната.

Зміна місця проживання дітей в квітні 2016 року, хоча і була здійснена позивачем без згоди відповідачки, але була викликана скаргами дітей на їх незахищеність за новим місцем проживання. З вказаного часу діти проживають з батьком. Вони доглянуті. Батько піклується про них, проявляє батьківську турботу, займається вихованням та розвитком дітей, матеріально забезпечує. За місцем проживання батька для дітей створені належні побутові умови для їх нормального розвитку.

У зв'язку з тим, що позивач забрав дітей, відповідачка повернулась в Україну. Зараз разом з новонародженою дитиною від другого шлюбу проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6 в будинку, який належить їй на праві власності. В судовому засіданні відповідачка запевнила суд, що має намір залишитись проживати з дітьми в Україні, але таке запевнення не може сприйматись судом як очевидний факт з огляду на те, що відповідачка є заміжньою жінкою і тому таке рішення має прийматись з урахуванням думки її чоловіка, який є громадянином іншої держави. До того ж відповідачці необхідно дотримуватись прав новонародженої дитини та її батька на спільне проживання в сім'ї. Для суду є очевидним, що це питання в сім'ї відповідачки не вирішувалось, оскільки переконливих доводів та доказів з цього приводу суду не надано.

Як позивач, так і відповідачка характеризуються позитивно, не мають шкідливих звичок, мають задовільний стан здоров'я, матеріально забезпечені. Позивач має дохід від утримання великої рогатої худоби (корів) та від селянського господарства своїх батьків. Відповідачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, але до цього працювала. Її чоловік працює та надає їй щомісячне грошове утримання.

Таким чином у суду не виникає сумнівів щодо того, що особисті якості батьків не перешкоджають кожному з них виховувати дітей. Кожний з батьків має належні побутові умови для проживання дітей, але сама по собі перевага у матеріально-побутовому становищі одного з батьків не є визначальною умовою для визначення місця проживання дітей. У звязку з цим не має значення для вирішення питання про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін та обставина, що батько проживає у найманій квартирі, а мати проживає у власному будинку; що мати має нову сім'ю, в якому народилась дитина; що дохід кожного з батьків є різним тощо. Визначальним в даному випадку для нормального розвитку дітей є почуття сімї.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що основні її доводи зводяться до того, щовідповідачка не повинна бути розлучена з малолітніми дітьми, яких вона любить і які потребують материнської турботи; вона має кращі побутові умови для проживання дітей; її матеріальний та сімейний стан не перешкоджатиме їй щоденно піклуватись про дітей та виховувати їх, оскільки вона має намір залишитись проживати в Україні.

Однак, виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дітей, вказані доводи відповідачки не заслуговують на увагу, адже, на думку суду, поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати у разі визначення місця проживання дітей з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з ними, прояв турботи відносно дітей та участь у їх вихованні, оскільки ці права можуть бути реалізовані шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дітей до досягнення кожним з ним віку 14 років. Таким чином, сам по собі малолітній вік не є визначальним при розгляді справи про місце проживання дітей, а цій обставині має бути надана оцінка у сукупності з іншими доказами.

Під час апеляційного розгляду справи суд ретельно перевірив доводи сторін та вважає, що створивши нову сім'ю (а це є беззаперечним правом відповідачки), вона не потурбувалась про створення для своїх дітей за новим місцем свого проживання умов, в яких діти відчували б, що вони проживають в сім'ї, де їх люблять і де вони почувають себе захищеними. Адже сам по собі переїзд з однієї країни в іншу є стресовою ситуацією для малолітніх дітей. Тим більше, що діти вимушені були проживати в квартирі, в якій проживали сторонні для них особи, що не могло не впливати на їх психо-емоційних стан.

Цей висновок суду ґрунтується на власному внутрішньому переконанні, сформованому під час судового розгляду справи, а також даними експериментально-психологічного обстеження дітей, яке проводилось за ініціативою батька. В спілкуванні з психологом діти розповіли, що молодшого ОСОБА_12 ображали старші діти, які також проживали в квартирі. Спілкуючись з дітьми психолог виявила наявність у дітей активного прагнення до захищеності та розв'язання проблеми, високу потребу в увазі. Була виявлена сильна прив'язаність дітей один до одного, оскільки вони потрапили в конфліктну ситуацію між батьками. У відношенні до батьків діти віддають перевагу батькові. Діти адаптувались до ситуації, яка склалась, та прагнуть до її стабілізації.

Суд перевірив ці висновки, заслухавши спеціаліста-психолога в судовому засіданні, яка підтвердила свої висновки, надавши відповіді на всі поставлені в судовому засіданні запитання. Сумніватись у висновках спеціаліста вищої категорії, яка є практичним психологом з багаторічним досвідом роботи, у суду підстав не має. При цьому слід зауважити, що, забезпечуючи рівність сторін в судовому засіданні, суд надав можливість відповідачці звернутись до іншого психолога, але відповідачка цією можливістю не скористалась, хоча в судовому засіданні була тривала перерва.

Таким чином, ретельно перевіривши доводи та аргументи обох сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що інтересам дітей за тих обставин, які склались після розлучення їх батьків, відповідатиме їх проживання з батьком, в звичайній для них обстановці.

Винятковою обставиною, яка стала підставою для визначення місця проживання дітей з батьком, суд визнає те, що мати не створила для своїх дітей за новим місцем свого проживання в іншій країни умови, в яких діти відчували б себе захищеними, не усвідомлюючи наслідків ігнорування інтересів дітей, які повинні бути для неї пріоритетними.

З вказаної підстави суд вважає можливим відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року. До того ж цей висновок не містити категоричного твердження про пріорітет прав матері перед батьком, адже кожна ситуація, яка складається між батьками та дітьми, є унікальною. Формальний підхід у застосуванні вказаного правового висновку Верховного Суду України не може сприятия захисту прав дітей в конкретній справі.

Окремо слід зауважити, що під час апеляційного розгляд справи суд прийняв до уваги, що положення ст.12 Конвенції про права дитини, яка передбачає право дітей бути заслуханими під час будь-якого судового розгляду щодо їх прав. Разом з тим суд усвідомлює, що через формалізований характер юридичного процесу, а також враховуючи вкрай неприязні стосунки батьків та психо-емоційний стан дітей, їм буде важко висловити свої думки. До того ж для дітей участь в судовму засіданні буде додатковим психотравмуючим фактором. А символічне залучення дітей до участі в судовому засіданні в обстановці, де вони почуватимуться скуто, в неприродному для них оточенні ніяк не сприяє справедливому судовому розгляду, тому суд вважав за можливе не викликати дітей в судове засідання. Крім того, спілкування з дітьми проводилось професійним психологом, який надав суду змістовні та вичерпні пояснення. А, крім того, на виклику дітей в судове засідання не наполягали сторони.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про пріоритет відповідачки перед позивачем у вирішенні питання про місце проживання дітей не заслуговують на увагу. Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок оцінюється судом нарівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення, що передбачено ст.212 ЦПК України.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Авалян Н.М

Судді Кострицький В.В.

ОСОБА_15