Справа № 214/2648/17
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

11 травня 2017 року, суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2017 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування шкоди.

Дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_2, приходжу до висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху за таких підстав.

Зазначена позовна заява подана до суду з порушенням вимог статті 119 ЦПК України.

Так, позовна заява не містить ціну позову щодо вимог майнового характеру (п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України).

В порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, не зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, або наявність підстав для звільнення від доказування .

Крім того ч. 4 ст. 119 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом. Так, зокрема згідно положень ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики України», судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Також, як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлена вимога майнового характеру, однак не додано документів, які підтверджують сплату судового збору (ч. 5 ст. 119 ЦПК України), при цьому позивач посилається на законодавство про захист прав споживачів.

Так, до 1 вересня 2015 року споживачі, які зверталися до суду з позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, звільнялися від сплати судового збору на підставі пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, відтепер, статтю 5 Закону України «Про судовий збір» викладено в новій редакції, в якій відсутнє посилання на споживачів як про позивачів, які звільняються від сплати судового збору.

Проте, в Закон України "Про захист прав споживачів" не внесено змін, і відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

В той же час, саме Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, яким визначаються правові засади справляння судового збору та звільнення від сплати судового збору.

Крім того, Закон України «Про судовий збір» є спеціальним нормативно правовим актом, що регулює сплату судового збору, та прийнятий в часі пізніше порівняно з нормою ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

До того ж, в Законі України «Про судовий збір» міститься вичерпний перелік пільг щодо сплати судового збору, коло осіб та підстав їх звільнення від сплати судового збору.

Виходячи з викладеного вище, можна зробити однозначний висновок про те, що за вимогами діючого законодавства, споживачі повинні сплачувати судовий збір на загальних підставах.

Зазначений висновок був зроблений з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких, у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «ОСОБА_3 де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, в тому числі представлення оригіналу квитанції про сплату судового збору (ч.5 ст.119 ЦПК України) є імперативним правилом в тому числі і для суду.

Пунктом 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір", який діє на дату звернення з позовною заявою, встановлені ставки судового збору.

Таким чином, для розгляду вищевказаного позову позивачу необхідно сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі до державного бюджету.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України, суддя має право залишити позовну заяву без руху, якщо вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, і запропонувати позивачу виправити вказані недоліки до визначеного часу. Відповідно до ст.121 ЦПК України, якщо недоліки не будуть усунені у встановлений строк, суд повертає заявнику заяву..

Керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про стягнення шкоди - залишити без руху.

Надати позивачу пятиденний строк з дня отримання ним цієї ухвали для усунення недоліків, що в ній викладені.

Роз`яснити позивачу, що у випадку невиконання ним вимог, викладених в ухвалі, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Чернова