Справа № 299/1071/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 06 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу - Гонтар Л.І. про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів, зобов'язання вчинити певні дії, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом. В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, після смерті якого вона успадкувала будинок АДРЕСА_1

Рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Райффазен Банк Аваль» до неї та її брата про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/4036/52/30115 від 19.10.2006 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Підставою для відмови у задоволенні позову зазначено пропуск банком строків, визначених ст. 1281 ЦК України.

20.09.2013 року нею проведено реєстрацію права власності на № 34 по вул. Огарєва в м. Виноградів, під час якої вона дізналася, що даний будинок є предметом іпотеки на підставі договору укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором №014/4036/52/30115 від 19.10.2006 року, внаслідок чого будинок обтяжено забороною на відчуження. Вона зверталася до відповідачів із приводу зняття заборони на відчуження, однак такі відмовляються виконати її законні вимоги, посилаючись на ст. 1282 ЦК України. Зазначене порушує її права як власника майна та змушує її звернутися до суду.

Вважає, що оскільки рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року відмовлено в задоволенні позову банку у зв'язку із пропуском строків пред'явлення вимог до спадкоємців боржника, то банк втратив право вимоги за кредитним договором, а тому основне зобов'язання припинилося, і як наслідок припинилося іпотечне зобов'язання. Посилаючись на викладене просила суд: 1) визнати припиненим зобов'язання за кредитним договором №014/4036/52/30115 від 19.10.2006 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; 2) визнати припиненим зобов'язання за договором іпотеки №014/4036/52/30115 від 24.10.2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1; 3) зобов'язати приватного нотаріуса Виноградівського РНО Гонтар Л.І. провести державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою зі зняттям заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки №014/4036/52/30115 від 24.10.2006 року.

Рішенням Виноградівського районного суду від 06 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2. просить дане рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування всіх обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вважає, що судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено факт втрати права вимоги банку до спадкоємців боржника. Вважає, що суд безпідставно не застосував правовий висновок ВСУ викладений у постанові № 6-33цс15 від 08.04.2015 року, натомість суд застосував правовий висновок ВСУ у постанові № 6-18цс13 від 17.04.2013 року, який не підлягає застосуванню. Також суд абсолютно безпідставно застосував правовий висновок ВСУ викладений у постанові № 6-939цс15, яка жодним чином не стосується даної справи.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.10.2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 014/4036/82/30115 предметом якого є житловий будинок із надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14-16). Даний договір забезпечував зобов'язання, яке виникло із кредитного договору № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року боржником по якому є ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9).

З копії спадкової справи № 6/2010, заведеної за померлим ОСОБА_5 вбачається, що спадщину за ним прийняли дочка - ОСОБА_1 та син ОСОБА_7 (а.с. 144, 146).

Рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року. З даного рішення вбачається, що підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості, стала втрата кредитором права вимоги до спадкоємців боржника через пропуск строків, встановлених ст. 1281 ЦК України (а.с. 17, 18).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для припинення зобов'язань за кредитним та іпотечними договорами.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Виходячи зі змісту п. 8.1. Кредитного договору № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, такий діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів пені). Але на даний час наявна непогашена заборгованість за кредитом, що підтверджено й рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року.

Проте, юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання.

Таким чином, з моменту виконання боржником зобов'язань і прийняття їх кредитором, припиняється існування прав, і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Наявність рішення Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року про відмову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні позову до спадкоємців ОСОБА_7 і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з підстав пропуску строку встановленого ст. 1281 ЦК України. Не свідчить про належне виконання спадкоємцями основного зобов'язання, що за загальним правилом є наслідком припинення такого зобов'язання.

Дане рішення суду свідчить лише про ту обставину, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» втратило право реалізації свого суб'єктивного права вимоги до спадкоємців за основним зобов'язанням, а не про припинення такого зобов'язання.

У п. 6.2. Договору іпотеки за № 014/4036/82/30115 від 24.102006 року зазначено, що даний договір припиняє чинність у разі : припинення основного зобов'язання забезпеченого даною іпотекою; знищення (втрата) предмета іпотеки, якщо іпотекодавець не замінив або не відновив предмет іпотеки; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін; в інших випадках передбачених чинним законодавством.

Згідно із ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» - іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Також у ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Проте, положення зазначеної статті цього Закону, такої підстави для припинення іпотеки як смерть іпотекодавця не містять.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, і має всі його права, і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі, і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивільно-правові норми слід дійти висновку про те, що правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, у межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-1286цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України у подібних правовідносинах є обов'язковим до застосування судами.

Посилання позивачки як на підставу своїх вимог на норми ст. 1281 ЦУ України із приводу того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропустило строки пред'явлення вимог до спадкоємців, та що це є підставою для припинення зобов'язань не підлягає застосування до спірних правовідносин з огляду на вищенаведені мотиви.

За цих обставин не може бути взятим до уваги правовий висновок, який зазначено у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року в справі № 6-33цс15 в якому дано аналіз відповідних норм матеріального права не у подібних правовідносинах. Оскільки в такій ідеться про те, що спадкоємці іпотекодавця право власності на іпотечне нерухоме майно не набули, оскільки на час розгляду справи у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину за законом не отримали, право власності на це майно не зареєстрували та не визначили частки у спадковому майні. Тобто, ідеться про позбавлення кредитора права вимоги до спадкоємців, а не про припинення зобов'язання.

А звідси, суд першої інстанції, встановивши, що позивачка не довела своїх вимог за наведених обставин, підставно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку із чим апеляційна скарга, відповідно до ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без мін.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 06 липня 2016 року, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі 1819 грн., судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили.

Суддя-доповідач

Судді