АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 621/1606/16-ц Головуючий суддя І інстанції Вельможна І. В.
Провадження № 22-ц/790/2020/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю, третя особа Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, третя особа Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання їх малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею, мотивуючи свій позов тим, що 06 січня 2012 року рішенням Зміївського районного суду Харківської області її було позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З часу позбавлення батьківських прав дитина проживала разом з батьком. Рішенням суду від 05 червня 2015 року позивач була поновлена в батьківських правах відносно сина. Однак, 24 червня 2016 року син прийшов за місцем її проживання та повідомив, що не хоче більше мешкати разом з батьком, що й стало підставою для її звернення до суду, оскільки згоди щодо місця проживання дитини між нею та відповідачем не досягнуто. На теперішній час вона суттєво змінила своє життя, позбулася шкідливих звичок, за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває у цивільному шлюбі, має власне житло та стабільний заробіток, створює всі належні умови для виховання та забезпечення дитини.

В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, який ухвалою суду від 01 листопада 2016 року об'єднано в одне провадження з первісним, про визначення місця проживання сина разом з ним. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що з 2005 року ОСОБА_4 припинила спілкуватися з дитиною, займатись вихованням сина, почала вести аморальний спосіб життя, вживати наркотичні засоби на підставі чого рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 січня 2012 року була позбавлена батьківських прав. З моменту народження син постійно проживав разом з ним і ОСОБА_3 є єдиною людиною, що піклувалась про дитину, забезпечувала всім необхідним. Лише після поновлення батьківських прав ОСОБА_4 почала спілкуватись із сином та всіляко впливати на дитину. 24 червня 2016 року відповідач фактично викрала сина та з цього часу робить все можливе щоб усунути його від виховання та спілкування з дитиною. Зазначив, що ОСОБА_4 не здатна забезпечити дитині належні умови, оскільки є хворою людиною, має інвалідність, у нього є підстави вважати, що остання продовжує вживати наркотичні засоби, за що власне була притягнута до кримінальної відповідальності. Він не згоден щоб дитина проживала з матір'ю, оскільки він має всі належні умови для виховання та проживання сина, його гармонійного розвитку, а тому визначення місця проживання дитини разом з ним відповідатиме інтересам дитини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 позов підтримала. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та зазначила, що дуже любить сина.

Представник позивача адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що на час вирішення спору про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, остання знаходилася у вкрай скрутному матеріальному становищі, пережила смерть близьких людей. На теперішній час ОСОБА_4 веде достойний спосіб життя, цікавиться здоров'ям сина та його успіхами у навчанні, забезпечує всім необхідним. На протязі п'яти років перебуває у цивільному шлюбі, у її власності знаходиться квартира, обладнана всіма необхідними для проживання речами. Крім того, дитина самостійно прийняла рішення та має чітке бажання мешкати разом з матір'ю. Просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та пояснив, що позивач ніколи не цікавилась життям сина, матеріальної допомоги не надавала, ніколи не виконувала свої батьківські обов'язки.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що дитина на даний час не здатна вільно сформувати свій погляд та перебуває під впливом матері. ОСОБА_5 з народження проживав з батьком, який забезпечував його виховання та утримання, мати ніколи не приділяла уваги сину, крім того, її характеристики свідчить про неможливість виховувати дитину та надати йому належний та гармонійний розвиток. Вказала, що наданий службою у справах дітей висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матірю вважала таким, що не відповідає вимогам ст. 19 СК України, а отже є неналежним доказом, у звязку з чим просила його не брати до уваги.

Представники третьої особи - служби у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації в Харківській області ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала позов ОСОБА_4 та вважала за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матірю. Вказала, що ОСОБА_4 має всі умови для проживання дитини, характеризується позитивно. Рішення про доцільність місця проживання дитини разом з матірю, було прийнято з урахування обстеження умов проживання, як батька, так і матері дитини, однак, в першу чергу була врахована думка малолітнього ОСОБА_5, його ставлення до кожного з батьків, який чітко висловив своє бажання мешкати з матірю. 24 червня 2016 року ОСОБА_4 повідомила службу про те, що син прийшов до неї та висловив бажання залишитися.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 січня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю, третя особа Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області задоволено у повному обсязі.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою с. Бірки, вул. Центральна, б. 46 АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, третя особа Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 03 лютого 2017 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування скарги зазначив, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, за неповного зясування та доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначив, що висновок комісії з питань захисту прав дитини Зміївської РДА Харківської області від 21.07.2016 року, на якому грунтується оскаржуване рішення, складений із порушенням вимог ст. 19 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 року № 866. Вказав, що ОСОБА_4 не доводено належним чином відсутність у неї шкідливих звичок, а саме: зловживання алкоголем та наркотичними засобами. Вважає, що думка дитини з приводу бажання проживати з матірю не є щирою та була навязана йому матірю, оскільки судом не було встановлено обставин, які б могли свідчити про негативне ставлення відповідача до сина.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в передбачених ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії 1-ВЛ № 103407, виданого Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 18 (а.с. 7).

Судом встановлено, що заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 січня 2012 року ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 88).

Підставою для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, було те, що вона вела аморальний спосіб життя, зловживала спиртними напоями, вживала наркотичні засоби, в стані алкогольного спяніння вчиняла сварки та бійки, що негативно впливало на фізичний та духовний розвиток дитини.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 червня 2015 року, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року, ОСОБА_4 поновлено у батьківських правах відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17-21, 22-25).

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доцільність задоволення вимог первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, надавши належну правову оцінку письмовому висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_5 разом із матірю, належну поведінку ОСОБА_4 та відсутність обставин, які виключають можливість передати дитину для проживання саме ОСОБА_4, а саме позбавлення аморального способу життя, зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, врахувавши відносини, які склалися між матірю та дитиною, її ставлення до хлопчика, умови проживання та забезпечення, а також думку дитини ОСОБА_5. Позицію ж ОСОБА_3 щодо категоричного заперечення проти позовних вимог суд обгрунтовано розцінив як таку, що ґрунтуються на особистих, неприязних стосунках, які склалися між ним та ОСОБА_4, в той час коли така позиція не сприяє якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, статтями 11, 12 Закону Укарїни «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III закріплено, що сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно якого Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону Укарїни «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоровя, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Судом першої інстанції всатновлено, та не спростовано доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_4 на момент розгляду даного спору поновлена у батьківських правах стосовно малолітнього ОСОБА_5, з яким у неї скались довірливі та приязні стосунки, не веде аморальний спосіб життя, відсутні обставини, що унеможливлюють проживання з нею дитини.

Також, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Положеннями ст. 3 Європейської конвенції Ради Європи від 25 січня 1996 року «Про здійснення прав дітей» (ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» N 69-V від 03.08.2006) закріплено, що дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати:

a) отримувати всю відповідну інформацію;

b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки;

c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.

У національному законодавстві вказані вище норми міжнародного публічного права знайшли своє відображення у ч. 2 ст. 14 Закону Укарїни «Про охорону дитинства», якою передбачено, що під час вчинення дій, повязаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме журналу судового засідання від 25 січня 2017 року, на виконання вказаних норм судом першої інстанції у судовому засіданні без особистої присутності батків, за участю їх представників та представника третьої особи Служби у справах дітей Зміївської РДА Харківської області, було опитано малолітнього ОСОБА_5, якому на день судового засідання виповнилось повних 12 років, який пояснив, що хоче проживати з мамою позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 (а.с. 134-136).

Таким чином, оскільки доводи скарги не грунтуються на вимогах закону та висновків суду не спростовують, а суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді