Апеляційний суд Житомирської області

Справа №279/2014/15-ц Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 48 Доповідач Косигіна Л. М.

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області
в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.
суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.
при секретарі Гайдамащук Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року
встановила:
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
-встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002 року по 06.07.2011 року;
-визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 ;
-виділити їй та відповідачу у власність, кожному, по ? частині вищевказаної квартири.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з жовтня 2002 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Вони вели спільне господарство, спілкувалися як подружжя, обговорювали питання майнового та фінансового характеру, планували життя на майбутнє. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, після чого вони переїхали жити на іншу квартиру: АДРЕСА_3 . За час спільного проживання за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , уклавши 29.09.2005 року договір купівлі-продажу, а 06.07.2011 року зареєстрували шлюб. Оскільки відповідач не визнає її право на майно, просила позов задовольнити.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зокрема, зазначила, що допитані свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підтвердили факт її постійного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в орендованому житлі до придбання спірної квартири. Крім того, судом не враховано наявність спільної дитини, яка народилася до укладення шлюбу. Також, суд не взяв до уваги договори про надання житлово-комунальних послуг по спірній квартирі, які були укладені з нею та квитанції про сплату коштів за цими договорами.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження того, що проживання з відповідачем було постійним, вони мали спільний бюджет, несли спільні витрати, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, які б спростовували твердження відповідача, що відносини між ними носили характер періодичних зустрічей і пов`язувала їх лише дитина.
Проте, погодитися з такими висновками не можна, зважаючи на наступне.
Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , батьком якого є відповідач (а.с. 7).
З медичної картки, заведеної на ОСОБА_6 вбачається, що дитина та матір обліковувалися за адресою: АДРЕСА_3 , а в подальшому адреса була змінена на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.144-146).
З трудової книжки позивачки вбачається, що з червня 2003 року по липень 2007 року вона працювала продавцем (а.с. 10 зворот).
29.09.2005 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв.м., житловою - 28,9 кв.м. (а.с. 8-9). Продаж вчинено за 5512 грн. Даних про те, що квартира була придбана за іншу ціну, справа не містить.
Відповідач зареєстрованій у вказаній квартирі з 12.09.2007 року (а.с. 16).
17.03.2006 року між ОСОБА_1 (споживач) і ВАТ «Енергопостачальна компанія» «Житомиробленерго» був укладений договір №923-149 про користування електричною енергією у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 70).
12.03.2007 року між позивачкою та Коростенським КП «Водоканал» укладено договір № 7039 про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення по вищевказаній квартирі (а.с. 71).
З поданих ОСОБА_1 копій квитанції про оплату послуг водопостачання та електропостачання вбачається, що нею здійснюється оплата за користування даними послугами з 2007 року (а.с.72-82).
02.08.2007 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_1 був укладений договір найму вищевказаної квартири з правом реєстрації у ній (а.с. 83). Під час апеляційного розгляду позивачка пояснила, що необхідність укладення даного договору була обумовлена тим, що паспортний стіл відмовлявся зареєструвати її у даному житлі, незважаючи на згоду власника квартири. ОСОБА_2 вказані обставини в суді першої інстанції не заперечував, доказів на спростування цього не подав.
З 08.08.2007 року позивачка зареєстрована у вказаній квартирі (а.с. 5).
З довідок дошкільного навчального закладу № 12 м. Коростеня, Коростенської міської гімназії та Коростенського міського колегіуму вбачається, що ОСОБА_5 проживає та зареєстрований з 2007 року у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 147-149).
З наданих позивачкою фотокарток вбачається, що в період 2004-2010 років ОСОБА_2 разом з позивачкою та сином святкував сімейні свята, дні народження, проводив сімейний відпочинок, відвідував родину позивачки тощо (а.с. 123-136).
06.07.2011 року між сторонами укладено шлюб (а.с. 6).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_3 (мати позивачки), ОСОБА_4 (знайома позивачки), ОСОБА_9 (знайома відповідача). Колегія суддів вважає, що покази даних свідків судом першої інстанції викладені у рішенні неповно, у зв`язку з чим їм надана неналежна оцінка.
Зокрема, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підтвердили факт постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2002 року до весілля. Свідки зазначили, що спочатку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали у найманій квартирі по АДРЕСА_4 , а потім мати позивачки знайшла інше житло, в якому допомогла зробити ремонт (по вул. Красіна). Під час відвідування даних квартир вони бачили особисті речі відповідача (одяг, взуття, комп`ютер тощо). ОСОБА_1 і ОСОБА_2 працювали, мали спільний бюджет, купували разом речі: пральну машину, холодильник, меблі тощо. За проживання у орендованих квартирах в основному платив відповідач, а гроші, які заробляла позивачка, витрачалися на придбання продуктів харчування, одяг, речі для дитини, ремонт житла тощо. Після народження сина ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом найшли та купили спірну квартиру, в якій зробили ремонт. Через деякий час після реєстрації шлюбу у сторін погіршилися стосунки.
Свідок ОСОБА_9 пояснювала, що працювала з відповідачем з 1999 рік по 2000 рік. В подальшому вона іноді бачила ОСОБА_2 в місті, розмовляла з ним. Їй відомо, що відповідач був зареєстрований у військовій частині, проте проживав у найманій квартирі, а потім купив власну квартиру. Про шлюб і дитину нічого не знала, тривалий час вважала його неодруженим, а потім зі слів інших людей дізналася, що він одружився.
Під час апеляційного розгляду були допитані свідки ОСОБА_10 (познайомилася спочатку з відповідачем, а потім він познайомив її з позивачкою) та ОСОБА_11 (знає сторони з 2002 року), які підтвердили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2002 року проживають разом як сім`я, спочатку у найманих квартирах, а потім придбали власну квартиру. Вони мали спільний бюджет, купували речі (холодильник, пральну машинку, меблі тощо), обоє працювали та збирали кошти на своє житло. Свідки пояснювали, що часто приходили до сторін в гості (як у наймане житло, так і у спірну квартиру), де бачили особисті речи відповідача, разом святкували з ними свята, відпочивали. У 2004 році у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 народився син, а у 2005 році вони придбали квартиру, куди переїхали жити після ремонту. У липні 2011 році ОСОБА_1 і ОСОБА_2 одружилися.
Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).
У своїх письмових запереченнях відповідач зазначив, що 01.01.2004 року по 29.09.2005 року він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 м. Коростеня, постійно проживав та був зареєстрований у частині і знаходився на казарменому положенні, жив в кімнаті для офіцерів. Вважає, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що проживала з ним однією сім`єю, вкладала кошти у придбання квартири, оскільки майже не працювала і отримувала допомогу по безробіттю. Посилається і на те, що факт проживання на інших квартирах разом, позивачка ніяким чином не підтвердила (а.с. 35-36).
Разом з тим, відповідач будь-яких доказів на підтвердження вказаних письмових заперечень не надав як до суду першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду. Допитаний в суді за його клопотанням один свідок ( ОСОБА_9 ) нічого конкретного пояснити не могла, оскільки працювала з відповідачем у 1999-2000 роках, а потім іноді його бачила.
Отже, всі заперечення відповідача зводяться тільки до його пояснень та нічим не підтверджуються.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи знайшов підтвердження факт спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу та придбання за цей час та за спільні кошти квартири АДРЕСА_1 . Слід зазначити, що згідно договору купівлі-продажу квартира придбана за 5512 грн. (а.с. 8). Доказів того, що розмір плати був інший, відповідачем не надано, зміни у даний договір щодо ціни продажу, не вносилися.
Разом з тим, визначаючи період спільного проживання, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання однією сім'єю в період з жовтня 2002 року по 31.12.2003 року включно, оскільки чинним законодавством не було передбачено можливості встановлення такого факту.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів
в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року до 06.07.2011 року.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1278 грн. 90 коп.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.
Головуюча Судді