Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/875/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановська О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 травня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній позичив у нього 24500 доларів США та 3200 Євро про що склав розписку. Відповідно до умов розписки позичені кошти ОСОБА_4 зобов'язався повернути йому до 12 травня 2016 року. Однак у порушення умов договору відповідач кошти не повернув.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_2, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.11.2016р., просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 24500 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу, 3200 Євро в гривневому еквіваленті на день платежу, три відсотка річних за прострочення виконання зобовязання в розмірі 11434,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 29296,60 грн., відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 60844,99 грн. та пеню в розмірі 60844,99 грн. та понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 40000,00 грн.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, не надав доводам позивача належної правової оцінки, помилково дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог, оскільки невірно застосував норми Цивільного кодексу України. Зазначає, що написана відповідачем розписка від 12.05.2015р. є документом, який за своєю правовою природою підтверджує факт отримання коштів від позивача та встановлює строк для їх повернення, а отже є підтвердженням укладення договору позики між сторонами. Крім того, позиція відповідача про те, що між сторонами фактично існували договірні відносини про спільну діяльність та купівлю-продаж сільськогосподарської техніки не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_3 написав власноручно розписку, згідно з якою зобовязувався повернути ОСОБА_2 24,500 (двадцять чотири тисячі США) та 3200 (три тисячі Євро) до 12.05.2016 року (а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 24500 доларів США та 3200 Євро за розпискою в позику, тобто у власність, як це передбачено ст.1046 ЦК України, і надана ним копія розписки від 12.05.2015 р. не є належним і допустимим доказом укладення між сторонами саме договору позики.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. (Правова позиція Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

Зі змісту розписки, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, вбачається, що вона не містить обовязкової умови отримання відповідачем в борг певної грошової суми від позивача, і містить розбіжності в зазначені суми коштів, які необхідно повернути, а саме : цифрами сума боргу зазначена «24,500», а прописом підтверджено суму «двадцять чотири тисячі США»; цифрами зазначено «3200», а прописом підтверджено суму «три тисячі євро». Також представник позивача під час апеляційного розгляду справи зазначив, що сума позики сторонами не оговорювалась.

Будь-які інші докази на підтвердження укладення з відповідачем саме договору позики позивач суду не надав, хоча відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Крім того, з пояснень сторін наданих під час розгляду справи в суді першої інстанції вбачається, що між ними існували домовленості щодо купівлі-продажу техніки сільськогосподарського призначення, так і про здійснення спільної діяльності щодо придбавання відповідачем за рахунок грошових коштів позивача каменеобробних станків та пил для них, з метою створення виробництва по обробці каменю та отримання прибутку від вказаної діяльності. У звязку з чим, доводи апеляційної скарги, яка подана представником позивача, спростовуються поясненням самого позивача ОСОБА_2 наданим під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги в частині заміни боргу, що виник із договору купівлі-продажу на позикове зобовязання з додержанням вимог про новацію, відповідно до положень ст. 1053 ЦК України є безпідставними, оскільки домовленості сторін про заміну одного зобовязання на інше не було, а дана розписка була написана на підтвердження повернення коштів за непоставлену сільськогосподарську техніку.

Тому встановлені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів відсутні, а заявлений з цих правових підстав позов не може бути задоволений.

Доводи апеляційної скарги є тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку.

За таких обставин, коли суд першої інстанції повно, всебічно та обєктивно дослідив обставини справи, права і обовязки сторін у даних правовідносинах, зясував характер та суть заявлених позивачем вимог підстави скасування рішення суду відсутні, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді