АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/76/17 Справа № 200/1295/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Лаченкової О.В.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2016 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи тим, що 01 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800003526, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 53.047 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 квітня 2023 року.

01 липня 2009 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №800003526, відповідно до умов якого банк додатково надав позичальнику 4.303 долари США 33 центи та встановив зміну процентної ставки в залежності від періоду.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 01 квітня 2008 року укладений договір іпотеки №800003525-И з подальшими змінами та доповненнями від 01 липня 2009 року, згідно з яким останні надали в іпотеку нерухоме майно, яке належить їм на праві приватної власності.

Ціна предмету іпотеки визначена сторонами у розмірі 382.700 грн.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 погашення заборгованості за кредитом, у встановленні договором строки, не здійснює, через що станом на 22 травня 2015 року допустив заборгованість у розмірі 29.882.921грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1.163.320 грн.09 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1.112.556 грн.05 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 27.607.044 грн.86 коп., просили в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - житлову квартиру №51, розташовану в житловому будинку літ. А-9, та складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7-житлові, І-балкон, загальною площею 53,9 кв.м та жилою площею 32,8 кв.м, що знаходиться у м.Дніпро (Дніпропетровськ) ж/м Тополь-1, будинок 16, корпус 2, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені у повному обсязі.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2016 року визначено складові заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року і додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800003526, згідно якого банк надав, а ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 53.047 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 квітня 2023 року (т.1 а.с.5-12,13-15).

01 липня 2009 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №800003526, відповідно до умов якого банк додатково надав позичальнику 4.303 долари США 33 центи та встановив зміну процентної ставки в залежності від періоду сплати (т.1 а.с.16-20,21).

01 квітня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладений договір іпотеки №800003525-И з подальшими змінами та доповненнями від 01 липня 2009 року, згідно з яким останні надали в іпотеку нерухоме майно, яке належить їм на праві приватної власності, а саме житлову квартиру №51, розташовану в житловому будинку літ.А-9, яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7-житлові, І-балкон, загальною площею 53,9 кв.м та жилою площею 32,8 кв.м, що знаходиться у м.Дніпро (Дніпропетровськ) ж/м Тополь-1, будинок 16, корпус 2.

Ціна предмету іпотеки визначена сторонами у розмірі 382.700 грн. (т.1 а.с.31-37,38-39).

26 грудня 2013 року на адресу відповідачів банком надіслано повідомлення про усунення порушень та вимога про добровільне виселення (т.1 а.с.54-56).

Відповідачами дана вимога була отримана 05 січня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.57-59).

З уточнених позовних вимог банку вбачається, що станом на 22 травня 2015 року за кредитним договором допущено заборгованість у розмірі 29.882.921 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1.163.320 грн.09 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1.112.556 грн.05 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 27.607.044 грн.86 коп. (т.1 а.с.222-228).

Задовольняючи позовні вимоги банку та звертаючи стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1.354.325 доларів США 23 центи суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості у викладеному банком вигляді.

Додатковим рішенням (з врахуванням уточнень) визначено складові заборгованості в рахунок яких звернуто стягнення.

Однак, погодитися з такими висновками та рішеннями суду у повній мірі неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст.589,590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі надавши в іпотеку у якості забезпеченням належного виконання умов кредитного договору своє майно ознайомлені з умовами укладеного ними іпотечного договору про, що свідчать їх власноручні підписи на кожній сторінці договору та додаткового договору до нього.

Як зазначено в ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст.1 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»; іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотечним договором, укладеним між банком та відповідачами визначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Сторонами визначені способи звернення стягнення іпотечного майна та оцінено предмет іпотеки у розмірі 382.700 грн.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.9 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст.3,4 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2013 року на адресу відповідачів банком надіслано чергове повідомлення про усунення порушень та вимога про добровільне виселення (т.1 а.с.54-56).

Відповідачами дана вимога була отримана 05 січня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.57-59).

Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з розясненням пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 22 травня 2015 року допущена заборгованість у розмірі 29.882.921 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1.163.320 грн.09 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1.112.556 грн.05 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 27.607.044 грн.86 коп.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У п.27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2013 року №5, зокрема роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054,1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року №6-100цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Зважаючи на те, що пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за спірним договором згідно розрахунку позивача складає 27.607.044 грн.86 коп., тобто розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, який складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1.163.320 грн. 09 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 1.112.556 грн.05 коп., та беручи до уваги доводи апеляційної скарги про зменшення пені, колегія дійшла висновку, що нарахований банком станом на 22 травня 2015 року розмір пені повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру 1.200.000 грн.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» та розяснення, надані у п.42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, в резолютивній частині рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Спірне нерухоме житлове майно, на яке просить звернути стягнення банк, підпадає під дію цього закону.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню цього слова, поданому в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання.

Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться висновки, викладені в судових рішеннях Верховного Суду України у справах №6-35023цс15, №6-482цс15, які в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про пропуск банком строку позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до вимог ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так з матеріалів справи вбачається, що погашення кредитної заборгованості здійснювалося нерегулярно, у звязку з чим 02 лютого 2010 року банком було надіслано вимогу про усунення порушень (а.с.101-112).

13 квітня 2010 року постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» було ухвалене рішення про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_2 (т.1 а.с.113-115).

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність невиконаного боржником рішення третейського суду не перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки і не є подвійним стягненням заборгованості з боржника, втім ці дії банку свідчать про переривання строку позовної давності.

08 лютого 2013 року (в межах три річного строку позовної давності) нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на заставне майно, який було скасовано рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська 30 липня 2013 року.

Тобто, позивач звернувся до суду з позовом 22 січня 2014 року в межах строку позовної давності, оскільки в межах трирічного строку позовної давності звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, однак останній за рішенням суду визнаний недійсним.

Згідно зі ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.24 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом. Отже вважаємо, що звернення стягнення на рухоме майно повинне здійснюватися на підставі виконавчого напису якщо це передбачено сторонами в договорі.

Пунктом 6.2 іпотечного договору №800003525-И від 01 квітня 2008 року визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове урегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у пункту 6.3 цього договору.

Доводи апеляційної скарги на встановлення кредитним договором строку позовної давності 50 років, до уваги не приймаються, оскільки при ухваленні рішення колегія суддів бере до уваги лише загальний строк позовної давності, визначений законодавством.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року та додаткового рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2016 року з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», судова колегія вважає, що виконання рішення суду в порядку ст.217 ЦПК України необхідно відстрочити на період дії мораторію, встановленого зазначеним Законом.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк»» слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1.218 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2016 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №800003526 від 01 квітня 2008 року у загальному розмірі 3.475.876 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1.163.320 грн.09 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 1.112.556 грн. 05 коп., заборгованості по пені у розмірі 1.200.000 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житлову квартиру №51, розташовану в житловому будинку літ. А-9, та складається з: 1-коридор, 2-кладова, 3-ванна, 4-туалет, 5-кухня, 6,7-житлові, І-балкон, загальною площею 53,9 кв.м та жилою площею 32,8 кв.м, що знаходиться у м.Дніпро, ж/м Тополь-1, будинок 16, корпус 2, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою іпотечним договором №800003525-И від 01 квітня 2008 року в розмірі 382.700 грн.

В порядку ст.217 ЦПК України відстрочити виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати в розмірі по 1.218 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5