АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/82/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Гончаренко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівМіщенка С. В., Пономаренка В. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні будинком, посилаючись на те, що 2 липня 2010 року вони придбали у ОСОБА_6 по 1/2 частині житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Продаж вказаного будинку вчинено за 255 360 грн. та укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою Н.М.

На даний час відповідачка ОСОБА_6 незаконно використовує придбаний позивачами будинок, продовжує незаконно проживати в будинку, користуватись електроенергією та газом, іншим майном. Відповідачка відмовляється добровільно звільнити житловий будинок, що на праві приватної власності належить позивачам.

Просили усунути перешкоди у користуванні власним житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 з приміщення будинку.

В ході судового розгляду позивачі змінювали позовні вимоги та просили:

1) прохальну частину позовної заяви викласти у наступній редакції: виселити відповідачку ОСОБА_6 з приміщення житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

2) позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні їхнім власним житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_6 з приміщення будинку - залишити без розгляду;

3) позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки понесені судові витрати -залишити без змін.

Ухвалою суду від 29 червня 2016 року позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_6 з приміщення будинку залишено без розгляду.

Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 червня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_6 з приміщення будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 що належить на праві приватної власності позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначала, що вважала, що між сторонами 2 липня 2010 року укладався не договір купівлі-продажу будинку, а договір застави.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8, суд виходив із того, що домовленості між сторонами щодо подальшого проживання відповідачки в будинку позивачів після його продажу не досягалось, співвласником житла вона не являється, проте добровільно залишити зазначене будинковолодіння відповідачка відмовляється, а підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), ,а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 та 3 ст. 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що 2 липня 2010 року між ОСОБА_6, та ОСОБА_8 і ОСОБА_7 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою Н.М. договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2, який належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_1.

Своїми підписами за цим договором сторони посвідчили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та відсутність до покупця будь-яких претензій. Продавець зобов'язався передати покупцям майно у власність, покупці кожний по ? частині зобов'язались прийняти житловий будинок з надвірними спорудами. Договір укладено за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_6 - ОСОБА_10 від 2 липня 2010 року.

Згідно із заяви від 2 липня 2010 року ОСОБА_6, адресованого приватному нотаріусу Бедратій Н.М., вказала, що внаслідок продажу житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб в тому числі неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних та інших осіб.

24 червня 2011 року Звенигородським виробничим відділом КП «ЧООБТІ» зареєстровано за позивачами право власності на вищезазначений будинок, про що був виданий витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 червня 2011 року № 30326339.

В добровільному порядку ОСОБА_6 не бажає звільнити проданий нею будинок та знятися з реєстрації місця проживання АДРЕСА_3 таким чином створює перешкоди у користуванні будинком позивачами, позбавляє їх можливості володіння та розпорядження належним майном.

Колегія суддів вбачає, що право позивачів як власників житлового будинку в даному випадку є порушеним, а відповідачка перешкоджає їм у здійсненні права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Доказів, які б спростовували добровільність укладання сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку матеріали справи не містять, як і не містять доказів укладання сторонами нотаріально посвідченого договору застави цього житлового будинку у забезпечення договору позики, як про це зазначає відповідачка у апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Наведене свідчить, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307,308,314,315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :