Суддя Клименко А. М.
Провадження № 2/644/805/17
Рішення

Іменем України

29 березня 2017 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Клименка А.М.,

при секретарі Литвиненко А.Л.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Територіальна громада в особі Харківської міської ради, про визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, розподіл майна, яке є сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до своєї дружини ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і просив: визнати земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І» спільною власністю сторін; поділити це спільне майно подружжя, припинити право спільної сумісної власності сторін на це майно і в порядку поділу спільного майна подружжя остаточно визнати за кожним з них право власності на ? частину зазначеної земельної ділянки і об'єкта нерухомого майна. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що з 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого за рахунок спільних коштів та зусиль придбали вищевказану земельну ділянку і збудували на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені остаточно, але розподілити спільно нажите майно в добровільному порядку вони не можуть. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь сплачену суму судового збору в розмірі 6890 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і пояснили, що вперше сторони зареєстрували шлюб у 1983 році, але потім його розірвали і деякий час разом не проживали, але потім поновили шлюбні стосунки і у 2007 році зареєстрували шлюб повторно. За спільні кошти у 2008 році на ім'я дружини вони придбали зазначену земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Зразу придбати земельну ділянку у спільну власність подружжя було неможливо, оскільки при укладанні договору її купівлі-продажу на підставі довіреності позивач представляв інтереси продавця і діяв від його імені, а тому не мав права укладати угоду на свою користь. У 2009 році відповідач отримала від органу місцевого самоврядування дозвіл на будівництво на цій земельній ділянці житлового будинку, але будівництво ними було розпочато лише у 2010 році, коли законодавство у галузі містобудування та архітектури змінилося і для початку будівельних робіт отримання на це дозволу в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вже не вимагалося. Протягом 2010 2011 років за власні спільні кошти та спільними зусиллями вони побудували спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. ОСОБА_5 деякий час відносини між ними знову погіршилися, а потім вони і зовсім припинили шлюбні стосунки та стали проживати окремо. З цього часу він неодноразово звертався у різні інстанції з приводу введення збудованого житлового будинку в експлуатацію, але на всі свої звернення отримував лише одну рекомендацію, а саме: вжити заходів для того, щоб з цього питання звернувся не він, а відповідач, яка жодних дій для цього здійснювати не бажала і не бажає. Позивач вважав цілком реальною загрозу розірвання відповідачем ОСОБА_4 шлюбу і подальше відчуження нею спірного майна без його згоди, що призведе до суттєвого порушення його прав співвласника спірного майна. При цьому представник позивача також посилався на ту обставину, що іншого шляху захисту своїх прав, ніж звернення з цим позовом до суду, позивач не має. Питання про розподіл земельної ділянки і жилого будинку між сторонами буде вирішуватися позивачем на наслідками розгляду цього позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не прибула, про час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання нею рекомендованих листів суду з судовими повістками, причин неявки суду не повідомила, звернулася до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність, оскільки у неї з позивачем склалися вкрай напружені стосунки і вона не бажає з ним бачитися та спілкуватися. Також в цій заяві відповідач вказала, що наведені позивачем у позові обставини відповідають дійсності, у зв'язку з чим вона його визнає (а.с. 44).

Представник третьої особи позов не визнав повністю і в судовому засіданні надав пояснення, які цілком збігаються з письмовими запереченнями третьої особи, відповідно яких спірний житловий будинок, у відповідності до положень ст. 376 ЦК України, слід вважати самочинним будівництвом, а тому особа, яка здійснила таке будівництво, не набуває права власності на нього. Зазначене право може виникнути лише в разі прийняття нерухомого майна до експлуатації шляхом реєстрації територіальним органом Державної архітектурно-будівельної інспекції поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації і видачі Інспекцією відповідного сертифіката. Інформації про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку суду не надано, а тому спірний житловий будинок не є об'єктом права власності, і тому не може бути предметом поділу (а.с. 46, 47). Стосовно підстав заперечень у частині позовних вимог, які стосуються розподілу земельної ділянки, а ні в письмових запереченнях, а ні в судовому засіданні представник третьої особи жодних аргументів не навів і з цього приводу суду ніяких пояснень не надав.

Вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного…

Спірним майном є земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і збудований на ній об'єкт нерухомого майна, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І», що підтверджується копіями державного акту на земельну ділянку (а.с. 20, 21) і копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 23-26).

Судовим розглядом встановлено і не заперечується відповідачем, що у 1983 року сторони зареєстровали шлюб, який на початку 90-х років розірвали, і деякий час разом не проживали, але потім поновили шлюбні стосунки і протягом тривалого часу проживали разом однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, а 05 жовтня 2007 року повторно зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с. 17).

Протягом спільного життя подружжя ОСОБА_4 свого житла не мали, проживали у військових містечках, доки у 2008 році за спільні кошти не придбали на ім'я відповідача ОСОБА_4 земельну ділянку для задоволення житлових потреб сім'ї і будівництва спірного житлового будинку. Придбати земельну ділянку у спільну власність сторони не мали можливості, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач, на підставі довіреності, представляв інтереси продавця і діяв від його імені, а тому не мав права укладати угоду на свою користь. Зазначені обставини підтверджуються договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідченого 15 жовтня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим № 7584 (а.с. 19).

Рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської районної в м. Харкові ради № 20 від 12.01.2009 року відповідачу ОСОБА_4 було дозволено будівництво двоповерхового житлового будинку загальною площею 250 кв.м., житловою площею 114,0 кв.м. на земельній ділянці домоволодіння № 109 по вул. Пономаренківській, 109 (а.с. 22), але фактично будівництво спірного житлового будинку було розпочато сторонами лише у 2010 році, коли законодавство у галузі містобудування та архітектури змінилося і для початку будівельних робіт отримання на це дозволу в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вже не вимагалося.

Протягом 2010 2011 років на вищевказаний земельній ділянці за власні спільні кошти та спільними зусиллями подружжя ОСОБА_4 збудували спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Та обставина, що зазначений будинок був збудований за рахунок спільних коштів, праці та зусиль сторін сумнівів у суду не викликає, оскільки його будівництво було проведено сторонами для досягнення спільної мети, здійснено під час зареєстрованого шлюбу, ця обставина визнана відповідачем, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не вимагає, і тому суд вважає її позивачем повністю доведеною.

ОСОБА_5 деякий час відносини між сторонами знову погіршилися, вони припинили шлюбні стосунки і стали проживати окремо. Після фактичного припинення шлюбу позивач неодноразово звертався у різні інстанції, в тому числі і до Харківської міської ради і Державної архітектурно-будівельної інспекції, з приводу введення збудованого житлового будинку в експлуатацію, але на всі свої звернення отримував лише роз'яснення, що прийняття житлового будинку до експлуатації можливо лише на підставі звернення особи, якій було надано дозвіл на його будівництво.

Відповідно до технічного звіту про стан будівельних конструкцій та можливості подальшої експлуатації за призначенням об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, 109, складеного ПП «Спецстройпроект-1», встановлено, що всі основні будівельні конструкції на момент обстеження деформацій не мають, знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають існуючим архітектурним, будівельним, санітарним нормам та придатні для подальшої експлуатації за призначенням (а.с. 27-36).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачених ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь які дії, які не повинні суперечить закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині 2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69, ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таке ж положення містить і норма статті 372 ЦК України.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об'єкт будівництва» (ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з цього та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та по справі № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.

Суд погоджується з заявленими позивачем вимогами, оскільки останній обґрунтовано вважав порушеним його право на частину спільно набутого майна подружжя, а саме: земельної ділянки і об'єкта нерухомого майна, збудованого на ній за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але не прийнятого до експлуатації, державна реєстрація права власності на який відповідачем не була здійснена, оскільки це нерухоме майно належить йому на праві спільної сумісної власності з відповідачем, підлягає поділу між сторонами, і способом захисту цього порушеного права позивача є визнання судом права сторін на частину спірного спільного сумісного майна подружжя.

Також суд зазначає, що розв'язання сторонами існуючого між ними цивільно-правового спору у позасудовому порядку неможливо, оскільки відповідач протягом досить тривалого часу не виконує свого обов'язку щодо введення спірного жилого будинку в експлуатацію, правового механізму щодо спонукання його до вчинення таких дій діючим законодавством у сфері містобудування та архітектури не передбачено, за відсутності правовстановлюючого документу вирішення зазначеного питання шляхом звернення сторін до нотаріуса не може мати позитивного результату.

Відповідно до положень ст. 376 ЦК України житловий будинок, вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Судом встановлено, що спірний жилий будинок був збудований на земельній ділянці, яка належала на праві власності її забудовнику і була призначена саме для будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, дозвіл на його будівництво був наданий органом місцевого самоврядування у повній відповідності до встановленого на той час законом порядку, будівельні роботи були розпочаті забудовником також у встановленому на час їх початку порядку, і тому посилання представника третьої особи на те, що спірний житловий будинок відноситься до об'єкту самочинного будівництва, суд не вважає обґрунтованим і до уваги його не приймає.

Також суд не приймає до уваги і посилання представника третьої особи на вимоги п. 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55, як підставу, що унеможливлює розподіл спільного майна подружжя, оскільки зазначені положення Інструкції застосовуються виключно до поділу і виділу часток об'єктів нерухомого майна в натурі, а таких позовних вимог позивачем не заявлялося.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 6890 гривень.

Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 69, 70 СК України, ст. ст. 16, 317, 319, 331, 372, 376 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Територіальна громада в особі Харківської міської ради, про визнання майна сумісною власністю подружжя, визнання права власності, розподіл майна, яке є сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності подружжя на:

- земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109;

- об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І».

Поділити майно, яке є спільною сумісною власності подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_4, і припинити право спільної сумісної власності подружжя на:

- земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109;

- об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І».

Остаточно, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за:

- ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і на 1/2 частину об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І».

- ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і на 1/2 частину об'єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6890 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Харківської області через районний суд.

Суддя: