Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2017 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Грицаюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна звернувся ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просить суд їх задоволити та зняти арешт з ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1

В судове засідання відповідач повторно не зявилась. Про день та час розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином судовою повісткою. Причин своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавала.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2010 року ОСОБА_1 подарував ? частину квартири АДРЕСА_2 своєму синові ОСОБА_3. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 2376.

Рішенням Рівненського міського суду від 21 жовтня 2016 року по цивільній справі №569/11153/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку квартири позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_2, реєстровий номер 2376, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 28 жовтня 2010 року; в решті позовних вимог позивачу відмовлено.

03 грудня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно гакало ОСОБА_5 забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради було розглянуто заяву та скасовано запис про право власності за номером 177944787 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01. Тобто ОСОБА_3 з 03 грудня 2016 року не є власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

В порядку забезпечення позову по цивільній справі №569/3730/16-ц, яка перебуває в провадженні Рівненського міського суду за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя ухвалою суду від 30 березня 2016 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на ? частину квартири АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності та заборонено її відчуження у будь-який спосіб.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 липня 2016 року по цивільній справі №569/3730/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя позовні вимоги позивача задоволено. Згідно довідки: згідно рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 05 жовтня 2016 року рішення Рівненського міського суду від 26 липня 2016 року частково скасоване.

Відповідно до п.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем по справі вказується особа в інтересах якої накладено арешт на майно.

Тобто оскільки власником квартири, яка є предметом забезпечення позову, згідно ухвали Рівненського міського суду від 30 березня 2016 року по цивільній справі №569/3730/16-ц є ОСОБА_1, а не ОСОБА_3, арешт накладений на вищевказану квартиру обмежує права позивача, як власника.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні представник позивача належними та допустимими доказами довів заявлені ним позовні вимоги, а відповідач дані обставини не спростувала, заперечень на позов до суду не подала, тому позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,212,213,215,228,294 ЦПК України, ст.ст.16,321,386,391 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна задоволити.

Скасувати арешт на ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1, накладений ухвалою Рівненського міського суду від 30 березня 2016 року по справі №569/3730/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :