АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2018/17 Справа № 183/4963/16 Головуючий у 1 й інстанції - Дубовенко І. Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, яка є її рідною тіткою та після смерті якої відкрилася спадщина. ОСОБА_4 хворіла давно та 09 серпня 2014 року була найдена родичами у непритомному стані і потрапила до стаціонару Новомосковської Центральної лікарні з діагнозом - виражений правобічний геміпарез до плегії в правій руці, елементи моторної афазії, кардіосклероз атеросклеротичний, стан важкий. Після цього ОСОБА_4 потребувала постійного стороннього догляду, який надавали батьки позивача, позивач та її донька; крім того сім'я позивача несла витрати на лікування ОСОБА_4 Відповідач, який давно мешкає в РФ у Красноярському краї у витратах на лікування та утримання своєї матері не приймав, хоча позивач зверталася до нього з цих питань. Вважає, що відповідач будучи єдиним рідним сином ОСОБА_4, під час її хвороби, яка знаходилася у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, мав можливість, але свідомо ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

У зв'язку з чим, відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 у віці 74 років, про що 11 січня 2016 року складено відповідний актовий запис № 4 виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

З копії спадкової справи за №67/2016, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернувся син померлої - ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги.

Відповідно до відомостей зі спадкового реєстру - ОСОБА_4 за життя заповітів не складала.

Згідно довідки за №1778 від 12 липня 2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_1 по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2.

На момент смерті ОСОБА_4 - мешкала одна.

Від імені померлої заповіт в Орлівщинській сільській раді не посвідчувався.

Статтею 1224 ЦК України встановлені випадки усунення від права на спадкування, зокрема

- не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя;

- не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині;

- не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини;

- не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом;

- не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу;

- за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Спадкодавець в серпні 2014 року потрапила до стаціонару Новомосковської Центральної лікарні з діагнозом - виражений правобічний геміпарез до плегії в правій руці, елементи моторної афазії, кардіосклероз атеросклеротичний, стан важкий.

З 27 серпня 2014 року по травень 2015 року - мешкала у родичів за адресою: АДРЕСА_2 тобто у батьків позивача, які допомагали їй видужати.

В травні 2015 року ОСОБА_4 повернулася мешкати до свого будинку за адресою: АДРЕСА_3

Спадкодавець допомоги у відповідача під час хвороби не просила, що сторонами не заперечувалось, а тому не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що роз'яснювалося сторонам у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України в частині регулювання спадкового права, та виходив із того, що позивачем не було надано жодного належного доказу щодо існування підстав передбачених законом для усунення відповідача від спадщини.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, при цьому не зазначаючи в чому саме полягають такі порушення.

Натомість, ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційної скарги та своїх позовних вимог, зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено тяжкий безпорадний стан спадкодавця довгий час перед смертю, в допомозі якого відповідач участі не приймав, що дає підстави усунути його від права на спадкування у відповідності до ст. 1224 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такою позицією апелянта, оскільки, водночас із вказаними апелянтом обставинами, судом першої інстанції, також, було встановлено, а сторонами не заперечувалось, що спадкодавець допомоги відповідача не просила і переїхати за місцем проживання сина - ОСОБА_3 відмовилась.

Також, слід звернути увагу, що позивачем навіть не виявлено бажання щодо прийняття спадщини у відповідності до положень ст. ст. 1268 - 1270 ЦК України, так як, остання із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори навіть не зверталася.

Окрім цього, ОСОБА_2 документальних підтверджень родинних зв'язків із спадкодавцем не має, рішень суду з приводу встановлення родинних зв'язків не ухвалювалося, заповідальний відказ на її користь відсутній та з померлою ОСОБА_4 на час її смерті не проживала, особою, яка має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця теж не вважається.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова