КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ

Справа №552/95/17
Провадження № 2/552/427/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.03.2017року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до 36 Шляхо-відновлювального загону державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України ( третя особа Міністерство інфраструктури України) про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:
10.01.2017 року позивачі звернулись до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони з 11.07.1995 року проживають за адресою АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з підрозділами ВСУ, проходила військову службу, перебувала на військовому обліку, як військовозобов`язана. Квартира, в якій вони проживають надавалась їй як військовослужбовцю на підставі ордеру, який був переданий у відповідний орган ЗСУ. На підставі ордеру вони вселилися в спірну квартиру. В подальшому раніше виданий ордер замінений на інший, а саме 28 червня 2008 року був виданий новий ордер, площа приміщень була уточнена. Квартира була надана їм у постійне користування. Зараз будинок перебуває на балансі відповідача, але право власності на вказаний будинок ні за ким офіційно не визначене. Вони звернулись до балансоутримувача з вимогою про передачу їм квартири у власність, однак їм було відмовлено у зв`язку з тим, що у балансоутримувача, відповідача по справі, не створений орган приватизації житла. Вони також звертались із вказаною вимогою до управління майном комунальної власності виконкому Полтавської міської ради, але отримали відмову у зв`язку з тим, що будинок у якому знаходиться спірна квартира не переданий до комунальної власності міста. Вважають, що їхнє право на отримання квартири у власність порушене та зазначали, що оскільки вони тривалий час, з 11 липня 1995 року відкрито і безперешкодно користуються вказаною квартиру, утримують її то вони набули права власності на неї за набувальною давністю.

У судове засідання позивачі надали заяви про розгляд справи у їхню відсутність, просили задовольнити позовні вимоги.

Представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, надав заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника та заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що власник вказаного будинку не встановлений.

Третя особа, Міністерство інфраструктури України, свого представника у судове засідання не направила будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справ суд дійшов до наступних висновків.

З 11.07.1995 року позивачі проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 ( попередня адреса м. Полтава. ст.. Супрунівка буд. 11. КВ. 16), що підтверджується даними паспортів ( а.с. 5-8) та формою А про реєстрацію за місцем проживання ( а.с. 14).

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 346 від 11.11.2009 року триповерховому житлового будинку зі старою адресою АДРЕСА_3 надано нову адресу АДРЕСА_4 ( а.с. 19).

ОСОБА_2 була військовослужбовцем та проходила військову службу, що підтверджується військом квитком на її ім`я ( а.с. 12-13).

24 червня 2008 року на підставі протоколу № 10 житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24.06.2008 року ОСОБА_2 був наданий ще один ордер на зайняття спірної квартири на склад сім`ї із двох осіб, її та сина, ОСОБА_3 , ( а.с 15-16).

Будинок у якому розташована квартира раніше перебував на території військового містечка № НОМЕР_2 та перебував на балансі КЕВ м. Полтави та закріплений за в/ч НОМЕР_3 . На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 389 - р від 17.06.2004 року військове містечко передане із сфери Міністерства транспорту та зв`язку України нині Міністерство інфраструктури України, яке не було і не є власником спірного майна.

Із листа управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради від 10.11.2015 року убачається, що будинок АДРЕСА_4 до комунальної власності міста не переданий, а передача у власність спірної квартири буде можливим тільки після передачі будинку до комунальної власності міста Полтави ( а.с. 20).

Будинок перебуває на балансі 36 Шляхо-відновлювального загону державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України та переданий відповідачеві на підставі акту приймання-передачі у 2005 році ( а.с. 22-25).

Із листа відповідача убачається, що будинок АДРЕСА_4 переданий їм на баланс без належно оформлених документів на право власності ( а.с 21)

В державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на час розгляду справи відсутні відомості про власника будинку АДРЕСА_4 .

Отже вищевказаними доказами встановлено, що позивачі проживають та відкрито користуються спірною квартирою, яка немає власника, з 1995 року, але отримати її у власність на підставі ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» не мають можливості, оскільки будинок немає власника, належного балансоутримувача та не переданий до комунальної власності міста.

Позивачі звертались до балансоутримувача та органів місцевого самоврядування з проханням передати їм спірну квартиру у власність , однак їм відмовлено у передачі спірної квартири у власність з тих підстав, що балнсоутримувач не має власного приватизаційного органу , не передає та не збирається передавати будинок у комунальну власність, а органи місцевого самоврядування позбавлені можливості передати спірну квартиру у власність з тих підстав, що будинку , в якому знаходиться квартира, не перебуває у комунальній власності.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Спірна квартира немає власника, не є службовим житловим приміщенням, а отже позивачі мають право на отримання вказаної квартири у власність, однак у спосіб, передбачений ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» вони не можуть цього зробити з вищенаведених підстав.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено що: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Позивачі жодних договорів з приводу зайняття спірної квартири не укладали з відповідачем.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Будинок, у якому знаходиться спірна квартира, немає власника , що підтверджується вищенаведеними доказами.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. На момент передачі позивачам квартири, тобто на початковий момент, який включається в повний строк давності володіння, визначений законом позивачі добросовісно отримали її та володіють і користуються спірною квартирою відкрито, без укладання будь-яких договорів ( оренди тощо).

На вказану квартиру не претендують інші особи, оскільки квартира була надана позивачам у постійне користування і вони отримали її майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позивачі добросовісно заволоділи спірною квартирою, на законних підставах вселилися та користуються квартирою, утримують її у належному стані, уклали самостійно усі договору з комунальними службами, відкрито та безперевно володіють нею протягом 22 років, вони набули права власності за набувальною давністю відповідно до ст.. 344 ЦК України.

Аналогічна судова практика викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 12.02.2015 року по справі №6-41414 св 14.

Із даних технічного паспорту спірна квартира складається із двох кімнат житловою площею 28.5 кв.м, у тому числі 1-а кімната (3) площею16.4 кв.м, 2-а кімната (7) площею 12.1 кв.м, коридору 1 площею 8.6 кв.м, кладової площею 1.3 кв.м, кухні 4 площею 7.8 кв.м, ванної 5 площею 2.3 кв.м, вбиральні 6 площею 1.2 кв.м, загальна площа квартири 49.7 кв.м., житлова площа 28.5 кв.м.( а.с. 27-29)

Згідно висновку про вартість спірної квартири, її вартість становить 112 724 грн. ( а.с. 18)

Відповідач не надав суду жодних доказів у підтвердження заперечень щодо позовних вимог, не зазначив з яких підстав відповідач не визнає позовні вимоги, а тому, з урахуванням доказів, що надані позивачами суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 49.7 кв.м, житловою площею 28.5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 49.7 кв.м, житловою площею 28.5 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Л.М. Васильєва