Номер провадження: 22-ц/785/2134/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Поліхранової Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про вселення,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про вселення. У позовній заяві посилалася на те, що з 1996 року вона проживала однією сім'єю із відповідачем, під час якого вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 284,3 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5 В 2001 році через погіршання стосунків вони припинили сумісне проживання, відповідач почав чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, і вона разом із дитиною вимушена орендувати житло, витрачаючи на це чималі кошти, до квартири вони потрапити не можуть, дитина в такий спосіб позбавлена батьком можливості користуватися житлом, тому вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. У скарзі посилався на порушення судом норм матеріального права, зокрема, вирішення питання про можливість проживання дитини без матері, фактично з батьком без висновку органу та піклування, неправильне встановлення судом фактичних обставин у справі щодо їх сумісного проживання.

ОСОБА_3, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, також подала апеляційну скаргу, просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. У скарзі посилалася на те, що разом із членами своєї родини на підставі договору найму, укладеного із ОСОБА_2, проживає в спірній квартирі, вселенням позивачки порушуються їх права на житло, яке в цьому випадку ототожнюється із правом власності, виходячи з змісту договору оренди житла за принципами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також право на приватність життя. Крім того, їх не було залучено до участі у справі, що є окремим процесуальним порушенням норм права.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, протягом розгляду справи особисто поштову кореспонденцію не отримував, суд намагався вручити йому судові повістки, в тому числі і через житлову організацію за місцем проживання, проте відповіддю ОСББ «Каракашадзе 7» суд було повідомлено про те, що за місцем проживання він тимчасово відсутній, а його дружина категорично заборонила отримувати для нього будь - яку кореспонденцію (а.с.60,т.2). Про час та місце розгляду справи повідомлено його представника, що у відповідності до ч.5ст.76 ЦПК України є належним повідомленням.

Представник ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, та наполягав на її задоволенні, скаргу ОСОБА_2 також вважав такою, що підлягає задоволенню.

ОСОБА_4 та її представник вважали скарги необґрунтованими, просили їх відхилити, посилаючись на те, що протягом тривалого часу відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, хоча може розпоряджатися лише ? її частиною. Без згоди та відома другого співвласника уклав договір оренди, оригінал якого досі не представлено, намагається в такий спосіб позбавити їх можливості користуватися житлом. Справа перебуває в провадженні судів тривалий час, за відсутністю іншого житла вони вимушені орендувати житло і нести витрати, хоча дитина має право на користування житлом своїх батьків.

Третя особа не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Встановлено судом, підтверджено документально, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13, 14,т.1).

В 2003 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про дольову участь у будівництві житла - квартири АДРЕСА_1, яка складається з п'яти кімнат, загальною площею 284,3 кв.м. (а.с.27-28,т.1).

31.01.2008 року на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на квартиру в рівних частках (а.с.25,т.1), право власності зареєстроване 12.02.2008 року (а.с.26,т.1).

ОСОБА_4 разом із дитиною в спірній квартирі не проживає, без перешкод потрапити до неї не може, на час вирішення справи дитина разом із матір'ю проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.107,т.1).

З матеріалів справи вбачається, що 13.04.2016 року ОСОБА_4 зверталась з заявою щодо встановлення осіб тих, хто фактично проживає в спірній квартирі, в зв'язку з неможливістю вселення (а.с.113, 154).

За наслідками перевірки встановлено, що станом на 18.04.2016 року в квартирі проживає довірена особа ОСОБА_7, який «доглядає» за квартирою з метою збереження коштовних речей власників квартири на час відсутності ОСОБА_2, який сам перебуває за межами України, час від часу в ній залишається на ніч, за дорученням сплачує комунальні витрати (а.с.98,152-160,т.1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що права дитини на житло порушені, відтак є підстави для її вселення.

Такий висновок суду ґрунтується на законі, судом правильно встановлені фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 і ч. 1 статті 156 Житлового кодексу УРСР). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У відповідності до ст.141-142 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Статтею 18 ч.1 СК України також передбачено що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права та інтересу.

Сторони є батьками дитини, співвласниками майна, кожному з яких в рівних частках належить право власності на квартиру, спірна квартира є місцем реєстрації неповнолітньої дитини, була місцем її проживання до того, як між її батьками виникли суперечки, що не спростовано відповідачем, відтак законні підстави для позбавлення її права користування житлом відсутні.

Доводи апеляційної скарги батька дитини ОСОБА_2 про порушення прав дитини щодо розлучення із матір'ю та відсутність висновку органу опіки та піклування з приводу можливості дитини проживати із батьком, не можуть бути підставою для позбавлення дитини права на житло.

Так, відповідно до ч.3ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутній спір щодо місця проживання дитини в розумінні правил ст.161 СК України, а тому правила щодо обов'язковості висновку органу опіки та піклування, унеможливлення розлучення матері із дитиною, не застосовуються.

Мати дитини ОСОБА_4 не вбачає порушення своїх прав у разі вселення дитини до спірної квартири, ОСОБА_8 виповнилося 15 років, тому вона самостійно може визначатися щодо місця проживання, і наведені ОСОБА_2 доводи його прав не порушують.

Отже, фактично спір виник через оспорення батьком права дитини на користування житлом, але, як встановлено, правові підстави для таких перешкод відсутні, тому доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставного встановлення фактів сумісного проживання сторін, до уваги не приймаються, оскільки наявність/ відсутність факту сумісного проживання сторін на обсяг прав дитини, щодо якої вони визнані батьками, не впливає.

Спір щодо можливості вселення ОСОБА_4 до спірної квартири розглядається в іншому провадженні.

Щодо обґрунтованості апеляційної скарги ОСОБА_3, яка не була залучена до участі у справі у суді першої інстанції, то колегія суддів виходить з наступного.

На підтвердження доводів апеляційної скарги наданий договір оренди житла від 01 вересня 2015 року строком до 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири, яка є предметом спору (а.с.18-20,т.2).

До скарги долучені ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 25.08.2016 року, а також копія позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди житла та виселення (а.с.11-17,т.2), з яких вбачаються відомості про наявність судового провадження про вселення. Відтак до ухвалення рішення у цій справі ОСОБА_3 була обізнана про наявність цього судового провадження і не була позбавлена можливості вступити в процес у якості третьої особи, якщо вважала, що рішенням можуть бути порушені її права.

Проте доказів таких звернень не надано, тому доводи про унеможливлення надати свої заперечення, взяти участь у справі з тим, щоб перешкодити порушенню власних прав, недоречні і не можуть бути використані як спосіб піддання сумніву правильності рішення по суті справи.

В свою чергу, право обрання способу захисту і визначення особи, якою порушені права, належить позивачу, вимоги про вселення дитини випливають із права користування житлом, що належить її батькам, і не ґрунтуються на відносинах оренди житла, тому незалучення до участі у справі ОСОБА_3 зміст виниклих відносин не змінює і підставою для скасування рішення бути не може.

Крім того, оскільки питання визнання недійсним договору оренди житла вирішується в іншому провадженні, в якому вона та члени її родини є співвідповідачами, то вони не позбавлені процесуальної можливості надати заперечення, які будуть враховані судом.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки Конвенція ґрунтується на підвалинах справедливості, і гарантує кожному, хто перебуває під їх юрисдикцією, права і свободи, визначені нею, то правові підстави для надання переваги одній особі у захисті порівняно із іншою відсутні.

Дійсно, ОСОБА_3 має право на користування житлом на підставі цивільного договору, а також захист прав, які виникають із таких правовідносин, однак право на житло має і дитина ОСОБА_8, право якої обмежене волею одного із батьків.

ОСОБА_2, будучи власником лише ? частини квартири, за відсутності згоди іншого співвласника, з яким на той час вже існували спори (а.с.102-104,т.1), в тому числі і щодо майна, розпорядився квартирою в цілому.

У разі якщо буде встановлено, що у цивільних правовідносинах ОСОБА_2 діяв недобросовісно, приховавши факт наявності іншого власника та дитини, і така поведінка порушила права наймачів, то ОСОБА_3 не позбавлена можливості захисти своє право як шляхом пред'явлення вимог про визначення долі договору оренди, так і в спосіб відшкодування збитків, отримавши справедливу сатисфакцію.

Навпаки, неповнолітня ОСОБА_8, враховуючи її правовий статус, позбавлена можливості в інший спосіб, окрім вселення, захисти своє право на користування житлом, і тому вселення відповідає критеріям легітимності та пропорційності втручання в права інших осіб.

Доводи апеляційної скарги про порушення права на повагу до приватного та сімейного життя не можуть носити формальний характер та повинні бути належним чином обґрунтовані, проте обставини справи не дають підстав вважати таке порушеним.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 в квартирі проживає разом із родиною у складі: чоловіка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, двох дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, такі ж відомості повідомлені довідкою ОСББ «Каркашадзе» без дати (а.с.61,т.2).

За поясненнями ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, які відбиралися у нього інспектором поліції в межах розгляду заяви, поданої до Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, станом на 18.04.2016 року, тобто під час дії договору найму, в спірній квартирі він іноді залишається на ніч, знаходиться в ній періодично, на прохання ОСОБА_2 «доглядає» за квартирою через наявність в ній коштовних речей, що належать її власникам, і зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що квартира є предметом спору (а.с.159,т.1).

Таким чином, принаймні один із членів сімї, які проживають за договором оренди, був обізнаний про перебування квартири у спорі, відтак, вступаючи у цивільні правовідносини за наявності таких обставин, міг передбачати ймовірну можливість оспорення таких прав.

Договір оренди житла був укладений строком до 01 лютого 2017 року, протягом існування орендних відносин ОСОБА_8 фактично в квартиру не вселилася.

Надаючи оцінку ймовірного порушення права на повагу до приватного та сімейного життя після фактичного вселення ОСОБА_8 до квартири не можна не врахувати фактичні обставини того, що на час перегляду справи строк договору сплив. Доводи представника ОСОБА_3 про те, що за умовами договору сплив строку не означає його припинення, оскільки він вважається продовженим на тих же умовах, не є спроможними, оскільки щодо квартири існує спір, обставини якого ОСОБА_3 на цій стадії відомі. Наполягання на автоматичній пролонгації договору на первісних умовах із ігноруванням очевидних обставин щодо наявності іншого співвласника житла, який заперечує його укладання, та неповнолітньої дитини із вимогами про користування житлом, піддає сумніву доводи про добросовісність поведінки у цивільних правовідносинах, що в свою чергу, позбавляє сенсу посилатися на обов'язковість застосування справедливих принципів Конвенції.

Викладені обставини не спростовані і безумовно впливають на оцінку питання справедливого балансу між інтересами дитини, яка має право на житло, та особами, які тимчасово ним користуються на умовах, які за поясненнями члена сім'ї наймача, відрізняються від змісту договору оренди житла.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам законності, обґрунтованості та справедливості, тому апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: