Номер провадження: 22-ц/785/1767/17
Головуючий у першій інстанції Дорош В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Журавльова О.Г.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ананьївського дитячого будинку-інтернату про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року,

встановила:

У липні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив: 1) скасувати наказ № 44 від 02.06.2016 р. по Ананьївському дитячому будинку-інтернату про звільнення його з роботи; 2) поновити його на роботі на посаді водія Ананьївського дитячого будинку-інтернату з 02.06.2016 р.; 3) зобов`язати Ананьївський дитячий будинок-інтернат видати наказ про тимчасове звільнення його з роботи з 31.05.2016 р. на строк дії контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України старшинського складу; 4) стягнути з Ананьївського дитячого будинку-інтернату на його користь середній заробіток з 31.05.2016 р. по день ухвалення судом рішення; 5) зобов`язати Ананьївський дитячий будинок-інтернат в подальшому виплачувати йому середній заробіток на строк дії контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України старшинського складу, укладеного 31.05.2016 р. між ним та Міністерством оборони України; 5) стягнути з Ананьївського дитячого будинку-інтернату на його користь витрати з надання правової допомоги у розмірі 500,00 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 01.02.2008 р. працював в Ананьївському дитячому будинку-інтернаті (далі Будинок-інтернат) на посаді водія.

Наказом № 44 від 02.06.2016 р. його було звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України (призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу). Копію вказаного наказу та трудову книжку отримав 02.07.2016 р..

Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до п. 3.11 контракту він був укладений на період до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію.

З березня 2014 р. в Україні проводиться часткова мобілізація громадян на військову службу, з початку проведення якої законодавством передбачено надання громадянам трудових гарантій мобілізованим працівникам.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 р., який набрав чинності з 11.05.2015 р., передбачено збереження мобілізованим працівникам місця роботи і середнього заробітку. Збереження йому місця роботи, компенсація середньої заробітної плати із бюджету передбачено ст. 119 КЗпП України.

За ч. 3 ст. 36 КЗпП України, в редакції яка була чинною на час укладення контракту з Міністерством оборони України, працівник міг бути звільнений з роботи крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи відповідно до частин 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу.

З урахуванням укладення ним контракту з Міністерством оборони України, будинок-інтернат повинен був видати наказ про тимчасове вивільнення його від роботи на строк дії контракту із зазначенням дати початку проходження військової служби.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. В подальшому позивач не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Посилалась на добровільність укладення контракту на проходження військової служби, у той час коли мобілізація в Україні не оголошувалась.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 07.11.2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелента у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Будинок-інтернат у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що ОСОБА_1 уклав контракт добровільно. Він є пенсіонером, призову на військову службу не підлягає. Контракт з ОСОБА_1 був укладений не в період дії особливого періоду. Документами, що підтверджують призов на військову службу є повістка, мобілізаційне розпорядження, розпорядження військових комісаріатів. Позивачем не було надано жодного документа, які б підтверджували його призов на військову службу, що в період укладення контракту проводилась мобілізація, наявності особливого стану. Вказане свідчить про те, що позивач не був призваний чи мобілізований на військову службу в особливий період, а лише за власним бажанням перейшов на інше місце роботи за контрактом.

Представник будинку-інтернату в судовому засіданні підтримала викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану. ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України добровільно. На час укладення контракту (31.05.2016 р.) мобілізація в Україні закінчилась (а. с. 108 110).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам діючого законодавства (ст. ст. 36, 119 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оборону», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. ст. 1, 2, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що відповідно до посвідчення ОСОБА_1 має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а. с. 7). Відповідно до трудової книжки (а. с. 6) він з 01.02.2008 р. працював тимчасово в Ананьївському дитячому будинку-інтернаті на посаді водія.

30.05.2016 р. до будинку-інтернату ОСОБА_1 надав заяву про звільнення його з роботи на посаді водія з 31.05.2016 р. у зв`язку з призивом на контрактну службу у Збройних силах України (а. с. 29).

31.05.2016 р. ОСОБА_1 уклав з Міністерством збройних сил України контракт про проходження громадянинами України військової служби у Збройних силах України старшинського складу (а. с. 11 13). Відповідно до п. 1 вказаного контракту ОСОБА_1 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом. Пунктом 3 контракту передбачено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно листа Ананьївського районного військового комісаріату від 31.05.2016 р. (а. с. 32) ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом в Збройні сили України, та 30.05.20156 р. відправлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 м. Одеса.

Наказом № 44 від 02.06.2016 р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України з 02.06.2016 р. (а. с. 6, 8).

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2016 р. (а. с. 14) ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в цій частині.

Між сторонами виникли трудові правовідносини з приводу гарантій працівникам при їх звільненні з роботи у зв`язку із вступом працівника на військову службу, збереження за працівником місця роботи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, чинним на час укладення контракту про проходження військової служби у Збройних силах України, передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.

Статтями 1, 2, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу» передбачено, що військовий обов`язок охоплює, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби.

Проходження військової служби є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Іноземців та осіб без громадянства, пов`язаний із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби: - строкова військова служба; - військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; - військова служба за контрактом осіб рядового складу; - військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; - військова служба (навчання) курсантів військових навчальних закладів; - військова служба за контрактом осіб офіцерського кладу; - військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.

Визначення «особливого періоду», «воєнного стану» містяться в статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якій передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку цих обмежень.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме 18 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в. о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в. о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VІІІ, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».
Закон України від 15.01.2015 року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Таким чином, оскільки воєнний стан не оголошувався особливим періодом є - період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації. Тому особливий період в Україні діяв: - з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; - з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; - з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; - з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення ОСОБА_1 з Міністерством збройних сил України контракту про проходження громадянинами України військової служби у Збройних силах України старшинського складу, а саме - 31.05.2016 р., особливий період не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України після закінчення мобілізації, на добровільних засадах (п. 1 контракту).

За таких обставин, відсутні підстави, з якими КЗпП України, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» пов`язуютьзбереження місця роботи, посади і середнього заробітку за ОСОБА_1 ..

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вимоги позивача є необґрунтованими, а звільнення правомірним, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з роботи, відповідно до його заяви від 30.05.2016 р. (а. с. 29), а мобілізація діяла до - 22.08.2015 року, тому укладення військового контракту з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено законність вимог по заявленому ним позову до відповідача. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Апелянт не надав суду доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта щодо помилкового посилання суду на те, що він не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації або введення воєнного стану, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать встановленим по справі обставинам.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_1 , а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. Г. Журавльов

А. А. Калараш