У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України, про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 8 жовтня 2012 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір банківського вкладу (вклад «Депозит VІР») на суму 1 млн. доларів США строком до 8 жовтня 2013 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 10 % річних. Додатковою угодою від 12 березня 2014 року № 1 строк вкладу за цим договором було продовжено до 8 жовтня 2014 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних. 6 жовтня 2014 року вона звернулась до банку з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії зазначеного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором вкладу разом з нарахованими відсотками, проте її вимога була залишена без задоволення, грошові кошти виплачені не були.

Ураховуючи наведене, позивач просила, стягнути на її користь відповідача суму вкладу за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VІР») від 8 жовтня 2012 року у розмірі 1 млн. доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Справа в апеляційному поряду переглядалась неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 серпня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив, що позивачкою не надано оригінал договору банківського вкладу, а також документ, що підтверджує внесення грошової суми. Крім того, договір між сторонами було укладено у м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, а відповідно до п. 5 постанови правління Національного банку України припинено діяльність банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. При цьому позивач не позбавлена можливості звернутися до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», створеного Російською Федерацією на території Автономної Республіки Крим, якому були надані права власника майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк» в Автономній Республіці Крим.

Проте погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 8 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу (вклад «Депозит VІР») на суму 1 млн. доларів США строком до 8 жовтня 2013 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 10 % річних. Додатковою угодою від 12 березня 2014 року № 1 строк вкладу за цим договором було продовжено до 8 жовтня 2014 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних.

6 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до банку з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії зазначеного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором вкладу разом з нарахованими відсотками, проте її вимога була залишена без задоволення, грошові кошти виплачені не були.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що позивачем не надано оригінал договору, а також документ, що підтверджує внесення грошової суми і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 надала оригінал договору від 8 жовтня 2012 року, який містить оригінали підписів вкладника ОСОБА_3 та працівника банку ОСОБА_5, а також оригінал відбитку штампу Філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» із зазначенням МФО 384436, копію якого долучено до матеріалів справи (т. 1, а. с. 162), а також надала платіжне доручення про внесення грошових коштів на рахунок (т. 1, а. с. 80).

Апеляційний суд вважав такі докази неналежними, оскільки цей договір вчинено з використанням факсимільного відтворювання відтиску печатки банку та підпису особи, уповноваженої підписувати договори, угоди до них від імені банку, здійсненого за допомогою банку. Разом з тим, позивачкою не було надано доказів, що працівником банку, який уповноважений оформлювати з нею договір, додаткову угоду, платіжне доручення та клієнтську виписку, була саме ОСОБА_5 з її аналогом власноручного підпису, на договорах та угодах зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а також ОСОБА_7

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що підписання договору не уповноваженою особою не свідчить про його не укладення, а є підставою для визнання такого договору недійсним. Проте сторонами договору така вимога не заявлялась.

Також апеляційний суд не дав оцінку факту наявності у ОСОБА_3 оригіналу ощадної книжки № 204691, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», яку долучено до матеріалів справи, на зворотній стороні якої міститься напис, що «Ця картка є підтвердженням оформлення депозитного вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 1, а. с. 248).

Крім того, 8 жовтня 2012 року згідно з клієнтською випискою за договором банківського вкладу від 8 жовтня 2012 рокубанком було отримано суму вкладу у розмірі 1 млн. доларів США; позивачу нараховувалися проценти за цим договором, а станом на 9 березня 2014 року залишок на картці за цим договором складав 1 млн доларів США (т. 1, а. с. 9).

Апеляційний суд не врахував ці докази, не дав належної правової оцінки тому, чи може свідчити зазначене про факт укладення між нею та банком договору банківського вкладу та внесення коштів за цим договором на рахунок позивача, відкритий відповідачем.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 4 червня 2014 року при скасуванні попереднього судового рішення апеляційного суду, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, не виконав.

Разом з тим, апеляційний суд послався у своєму рішенні на інформацію, отриману з Національного банку України щодо вкладу ОСОБА_3 та витяг з форми № 625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» відносно вкладника ОСОБА_3, згідно з якими перед окупацією Автономної Республіки Крим Російською Федерацією грошові кошти за договором банківського вкладу від 8 жовтня 2012 року знаходились в банку.

Однак апеляційний суд вважав цей доказ неналежним, оскільки з нього неможливо встановити наявність цих коштів після окупації.

При цьому апеляційний суд не врахував, що докази, надані позивачем відповідають наданій Національним банком України інформації щодо передачі нею вкладу банку, а неможливість встановити місце перебування коштів не є підставою для відмови у поверненні вкладу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів;

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

У порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між банком та позивачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаним вище договором банківського вкладу від 8 жовтня 2012 року, не спростував відомостей про відкриття по такому договору особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на загальну суму 1 млн. доларів США.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не дослідив належним чином наявні докази та дійшов до передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим, припинена на підставі постанови правлення Націонаьного банку України від 6 травня 2014 року № 260, при цьому позивач не позбавлена можливості звернутися за захистом своїх прав до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», створеного Російською Федерацією на території Автономної Республіки Крим, якому були надані права власника майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк» в Автономній Республіці Крим.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діляьнсть шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик