Справа № 308/6944/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Костюк Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 звернулась в суд із вищенаведеним позовом. Та в обґрунтування такого посилалась на те, що 14.04.2007 року помер чоловік, та батько позивачів - ОСОБА_4. Вона та її донька є єдиними спадкоємцями першої черги за померлим. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну йому земельну ділянку площею 0,06 га. для садівництва, що знаходиться на території Тисаашванської сільської ради. Дана земельна ділянка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2004 року. Вона зверталась до нотаріуса із приводу оформлення спадкових прав, однак її листом повідомлено про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину, оскільки померлий за життя не встиг здійснити державну реєстрацію земельної ділянки та виготовити державний акт на своє імя. Посилаючись на викладене просила суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині вказаної земельної ділянки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Додатково зазначає, що отримати новий Державний акт чи його дублікат наразі є неможливим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та технічної документації із землеустрою і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2007 року помер ОСОБА_4 (а.с.6).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4, заповіту не залишав, а відтак спадкоємцями першої черги за ним є дружина ОСОБА_1 та неповнолітня донька ОСОБА_3 (а.с.11-15), які спадщину за померлим прийняли, оскільки проживали з ним на момент його смерті.

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 квітня 2004 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,06 га. для садівництва, яка знаходиться на території Тисаашванської сільської ради (а.с.9).

Дана земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК 012-08168 від 26.02.1996 року (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка за життя ОСОБА_4 не була належним чином оформлена, такий не набув права власності на неї, а тому спадкоємець також не може набути права власності на неї в порядку спадкування.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення.

Статтею 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно зі ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу та на момент смерті ОСОБА_4В.) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. А відповідно до ст. 126 ЗК України (в такій же редакції) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Однак у даному випадку ОСОБА_4 після укладення договору купівлі-продажу не виготовив правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку на своє імя та не зареєстрував її, тобто не набув права власності на неї.

Також, з 01.01.2013 року набув чинності ЗУ «Про державний земельний кадастр».

Згідно ст. 1 даного закону: державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками, і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до ст. 16 Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Однією зі складових відомостей про земельну ділянку, що вносяться до Державного земельного кадастру є кадастровий план земельної ділянки, у якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності) та координати поворотних точок земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається, місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості).

Згідно, п. 1.13. Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і обєднанням громадян усіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

Пунктом 2.3. Інструкції передбачено, що межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж із твердими точками на місцевості.

Відповідно до п. 2.4. Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами із прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Тобто, для визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці (належній особі на підставі державного акту старого зразку) в обовязковому порядку необхідне розроблення документації із землеустрою, яка містить відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки та графічне зображення земельної ділянки.

Із зазначеного можна дійти висновку, що відповідно до чинного законодавства, земельна ділянка як обєкт права власності вважається належним чином сформованою та ідентифікованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру, чому передує обовязкова розробка технічної документації із землеустрою. При такій розробці межі земельної ділянки визначаються геодезичними методами із привязкою не менше двох поворотних точок, а сама такі межі вважають межами земельної ділянки в розумінні ст. 79 ЗК України. За відсутності такого земельна ділянка не є належним чином ідентифікованою (персоніфікованою), а тому не може вважатися річчю з визначеними індивідуалізованими ознаками (ст. 184 ЦК України), що у свою чергу унеможливлює визнання права власності на неї в судовому порядку.

Тобто, предявлений наразі ОСОБА_1 позов не можу бути задоволений у звязку з не присвоєнням спірній земельній ділянці кадастрового номеру.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що до складу спадщини за померлим ОСОБА_4 увійшло майнове право на розробку технічної документації із землеустрою, у процесі якої земельній ділянці присвоюється кадастровий номер, та подальше оформлення на своє імя вказаної земельної ділянки, а не право власності на неї.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

А звідси, керуючись нормами статей 303, 307, 308, 309, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді