АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/980/17
Справа №640/7161/16ц Головуючий 1 інст. Зуб Г.А.
Категорія :визнання правочину неукладеним Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської С.М., Яцини В.Б.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити певні дії та вселення, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, яку в подальшому уточнила та просила зобовязати відповідача повернути їй квартиру АДРЕСА_1, та вселити її у вказану квартиру

В обґрунтування позову посилалась на те, 16.01.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4, та зареєстрований нею в реєстрі за №61.

10.08.2010 року між сторонами був укладений додатковий договір №1 до вказаного договору купівлі-продажу, згідно якого викладався у новій редакції пункт 3 договору купівлі-продажу. Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана квартира належить їй на праві власності. А тому в силу положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, відповідач зобовязаний повернути їй вказану квартиру та вселити її до неї.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення районного суду, новим рішення задовольнити позовні вимоги позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норма матеріального і процесуального права. Вказує на те, що судом невірно встановлено, що договір купівлі-продажу квартири був вчинений, не вірно застосовано ст..334 ч.4 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення проти них, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Суд, за ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача щодо зобовязання відповідача повернути спірну квартиру без визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 січня 2009 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 вартістю 25 000,00 грн., з яких 22 000,00 грн. позивач отримала ще до підписання даного договору, а 3 000,00 грн. відповідач зобовязується передати не пізніше 15 січня 2010 року, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4 та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів.

10 серпня 2010 року між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до вище вказаного договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2009 року, відповідно до якого змінено п.3 договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_4 та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів.

Тобто, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником спірної квартири зазначена ОСОБА_1

Рішенням Київського районного суду м. Харкова, позов ОСОБА_3 було задоволено, а саме усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою №133 в буд. 319-А по вул. Ак. Павлова в м. Харкові шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою, та виселення її без надання іншого житлового приміщення з вказаної квартири зі зняттям ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за даною адресою, та стягнуто судові витрати, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання удаваним правочину договору купівлі-продажу квартири відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.12.2014 року, рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 року залишено без змін. На виконання вказаного рішення суду, Київським районним судом м. Харкова було видано виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Київському ВДВС ХМУЮ.

Ст. 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, навіть якщо договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, це не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14, стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, а також той факт, на цей час між сторонами існують цивільно-правові зобовязання, та те, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з вимогою про визнання удаваним правочину, а саме договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, та їй було відмовлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2014 року, яке набуло чинності, то суд першої інстанції дійшов обгурнтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в порядку ст. 1212 ЦК України.

Керуючись ст. 303, 304, 307, ст. 308, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий: Л.А.Швецова

Судді: С.М.Малінська

ОСОБА_5