АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4440/16-ц Номер провадження 22-ц/786/76/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4звернулися до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 23.09.2013 року близько 19-20 год., по вул. М. Бірюзова в м. Полтава із сторони по вулиці Тевєлева у напрямку вул. П. Юрченка рухався автомобіль НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 у районі електроопори №76 автомобілем вчинено наїзд на їхню дочку ОСОБА_6, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Від отриманих травм остання загинула на місці пригоди. Постановою слідчого СУ ГУНП в Полтавській області за даним фактом кримінальне провадження №0000388 закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_5 складу злочину. Позивачі вказували, що в ході слідства їм було відшкодовано майнові витрати пов'язані з похованням та встановленням пам'ятника у розмірі 40 000 гривень. Проте, внаслідок загибелі ОСОБА_6 останнім була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу загибелі близької людини, яку вони оцінюють у 80 000 грн. В зв'язку з чим, просили суд, позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на їх користь по 80 000 гривень кожному.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в задоволенні їх позовних вимог у повному обсязі.

З даним рішенням суду не погодилися позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4та подали на нього апеляційну скаргу, в якій прохали рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.Вважають, що рішення місцевого суду є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проводилося за участі апелянтів та їх представників, а також представника відповідача, за відсутності останнього, яки будучи належним чином та завчасно повідомленим про час і місце слухання справи, в судове засідання не з'явився направивши свого представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, укладеним на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює незалежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23.09.2013 року близько 19-20 год., по вул. М. Бірюзова в м. Полтава із сторони по вулиці Тевєлева у напрямку вул. П. Юрченка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіляНОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5, який скоїв наїзд на ОСОБА_6, внаслідок чого потерпіла загинула.

Постановою слідчого СУ ГУНП в Полтавській області від 29 червня 2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000388 закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. З даної постанови вбачається, що причиною ДТП та наслідків що настали стали порушення пішоходом ОСОБА_6 вимог п.4.4, 4.7,4.14 Правил дорожнього руху. В діях водія ОСОБА_5 невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б могли знаходитись в причинному зв'язку з ДТП та її наслідками не вбачається, він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, а тому відсутній склад злочину передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, оскільки відсутня об'єктивна сторона, а особою з вини якої сталась ДТП є сама потерпіла ОСОБА_6, яка отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть в результаті своїх неправомірних дій.

Під час проведення досудового слідства по факту ДТП в межах кримінального провадження відповідачем було відшкодовано позивачам матеріальну шкоду в розмірі 40 000 грн.

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_5 застрахована в страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» на суму 100 000 гривень за шкоду заподіяну життю та здоров'ю. В ході судового розгляду справи місцевим судом встановлено, що позивачі намагались встановити місцезнаходження страхової компанії, але не змогли цього зробити, оскільки вона перебуває в стадії ліквідації.

Також судом встановлено, що СТзДВ «Гарантія» з 02.06.2014 року втратила статус асоційованого члена МТСБУ у зв'язку з заборгованістю протягом двох місяців щодо сплати внесків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано письмових доказів їх звернення до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_5 Крім того, суд зазначив, що ДТП сталася з вини самої потерпілої, а отже, відповідач не відповідає за завдану шкоду відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України.

Проте, з такими висновками, колегія суддів, не може погодитись з наступних підстав.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Також, частина 2 статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - водій, який керував транспортним засобом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України - моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Виходячи з обставин справи та наведених норм закону, на відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки покладено обов'язок по відшкодування завданої ним шкоди, в тому числі моральної шкоди. Позивачі входять до переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди завданої смертю їх доньки і дружини. Моральна шкода завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Висновки суду першої інстанції, що за встановлених обставин справи підлягають застосуванню положення ч.5 ст. 1187 ЦК України, що є підставою для відмови у позові є необґрунтованими та такими, що сформовані на підставі неправильного розуміння змісту зазначеної норми закону.

Так, під «умислом потерпілого» в даній нормі розуміється умисел потерпілого на завдання шкоди, якщо ж особа навмисно порушила ПДР і свідомо не допускала завдання їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, підстав для звільнення особи відповідальної за шкоду, від обов'язку відшкодувати шкоду немає, оскільки відсутній умисел на завдання шкоди.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, надаючи оцінку, визначеною позивачами розміру моральної шкоди, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів, колегія суддів, враховуючи положення зазначених норм закону, приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачів слід стягнути моральну шкоду, завданої смертю їх доньки та дружини у розмірі по 50 000 грн. кожному.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачами не надано письмових доказів їх звернення до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_5, а тому дані обставини є підставою для відмови позивачам у задоволенні позовних вимог є необґрунтованими виходячи з наступного.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15 предметом якої був спір про відшкодування шкоди зроблено правовий висновок,відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень) моральної шкоди, завданої смертю його дружини ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень) моральної шкоди кожному, завданої смертю їх доньки ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ Т.В. Одринська /підпис/ В.М. Триголов

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: