Справа № 454/1096/16 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/1058/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року у справі за позовом Комунального закладу Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська центральна районна лікарня» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Комунального закладу Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська центральна районна лікарня» 270 512 (двісті сімдесят тисяч п'ятсот дванадцять) грн. відшкодування шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Апелянт вважає, що незважаючи на те, що тільки він був притягнутий до кримінальної відповідальності моральна шкода, яка завдана потерпілим спричинена лікарями Сокальської районної лікарні в сукупності, а не тільки ним, а також неналежною організацією роботи медичного закладу та відсутністю медичного обладнання. Також апелянт вказує, що не можна ставити у вину тільки йому той факт, що невчасно діагностовано діагноз дистрес плоду, адже згідно підсумків експертизи №25/4, вказано що «відсутність даних кардіомоніторингово спостереження не дозволяють дати відповідь на питання» чи «своєчасно в роділлі ОСОБА_5 було встановлено діагноз дистрес плоду». Крім цього комісія експертів відповідаючи на питання про причини відшарування нормально розташованої плаценти, причини виникнення ретроплацентарної гематоми, чи коротка пуповина могла привести до відшарування плаценти дала відповідь, що відсутні дані для відповіді на ці питання, а «передчасне відшарування плаценти може бути діагностовано ультразвуковим дослідженням і однією з причин розвитку дистресу плоду», а тому відсутність апарату УЗД в пологовому відділенні лікарні також не можна ставити у вину апелянта.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму відшкодування в порядку регресу до 1/3 від суми заявленого позову, а саме - 90 170,66 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено Комунальний заклад Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська центральна районна лікарня» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до Ухвали Апеляційного суду Львівської області у справі №454/673/13-к від 06.10.2015 року, вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.05.2015 року в частині визнання ОСОБА_2 винним за ч.1 ст.140 КК України залишено без змін та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.74 п.5 ст.49 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного судом покарання у зв'язку із закінченням строків давності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.10.2015 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.05.2015 року в частині стягнення шкоди змінено та стягнуто з КЗСРРЛО «Сокальська центральна районна лікарня» на користь потерпілої ОСОБА_5, як відшкодування моральної шкоди, кошти в сумі 160 512 гривень на користь потерпілого ОСОБА_6 як відшкодування моральної шкоди, кошти в сумі 100 000грн. та відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 10 000 гривень. КЗСРРЛО «Сокальська ЦРЛ» визнав за собою суму боргу в розмірі 270 512грн. та добровільно здійснено погашення суми боргу в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями. Вказані кошти були перераховані стягувачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на виконання трьох виконавчих листів Сокальського районного суду від 17.11.2015р., 23.11.2015р., 17.11.2015р., у справі №454/673/13-к. Таким чином позивач зазначає, що відповідно до ст.1191 ЦК України після сплати відшкодування у нього виникло право вимагати у винної у вчиненні злочину особи, а саме ОСОБА_2, повернення суми у розмірі 270 512 грн. Таким чином просить суд стягнути з відповідача, ОСОБА_2 вищезазначену суму, а також судовий збір в сумі 4057,68 грн.

Задовольняючи позовні вимоги Комунального закладу Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська центральна районна лікарня» районний суд виходив з того, що у справі доведено належними та допустимими доказами завдання шкоди позивачеві через переслідуване у кримінальному порядку діяння винного відповідача, пов'язане з не виконанням та неналежним виконанням ним своїх трудових обов'язків.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Ухвали Апеляційного суду Львівської області у справі №454/673/13-к від 06.10.2015 року, вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.05.2015 року в частині визнання ОСОБА_2 винним за ч.1 ст.140 КК України залишено без змін та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 74 п.5 ст.49 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного судом покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.10.2015 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.05.2015 року в частині стягнення шкоди змінено та стягнуто з КЗСРРЛО «Сокальська центральна районна лікарня» на користь потерпілої ОСОБА_5, як відшкодування моральної шкоди, кошти в сумі 160 512 гривень на користь потерпілого ОСОБА_6 як відшкодування моральної шкоди, кошти в сумі 100 000 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 10 000 гривень. (а.с. 10-18)

Відповідно до ч.4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно повідомлення про здійснення безспірного списання коштів Управління державної казначейської служби у Сокальському районі Львівської області № 04-24/429 від 30.03.2016, виконавчі листи Сокальського районного суду Львівської області по справі №454/673/13-к про стягнення з КЗСРРЛО «Сокальська центральна районна лікарня» в користь ОСОБА_6 100 000 грн. - відшкодування моральної шкоди, в користь ОСОБА_5 10 000 грн. - відшкодування витрат на правову допомогу та, 160 512 грн. - відшкодування моральної шкоди - виконані повністю. (а.с. 40)

Згідно ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.01.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Окрім того колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до положень статті 214 ЦПК України суд має встановлені на підставі наданих сторонами спору доказів обставини справи викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень статті 137 КЗпП України та положень статті 138 КЗпП України щодо обов'язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 26 листопада 2014 року у справі № 6-139цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що шкода завдана потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спричинена лікарями Сокальської районної лікарні в сукупності, а не тільки відповідачем, колегія суддів вважає, що не може бути підставою для зменшення суми відшкодування шкоди, оскільки як встановлено судом відповідач - ОСОБА_2 був лікуючим лікарем потерпілої ОСОБА_5 та вироком Сокальського районного суду Львівської області від 19.05.2015 р. лише ОСОБА_2 визнано винним за ст. 140 ч.1 КК України, а інші лікарі - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не були притягнуті до кримінальної відповідальності.

Окрім того відповідачем не доведено належними доказами вину інших працівників Сокальської районної лікарні.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що завдана моральна шкода потерпілим спричинена неналежною організацією роботи медичного закладу та відсутністю медичного обладнання, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки таке не підтверджено належними доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді