Номер провадження: 22-ц/785/1564/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року,

встановила:

У липні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним, уточненим у жовтні місяці позовом, в якому остаточно просив: 1) визнати автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ, особистою приватною власністю ОСОБА_4, придбаною в період шлюбу з ОСОБА_7; 2) визнати за ОСОБА_4Е право власності на автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ; 3) визнати недійсним та незаконним (з застосуванням наслідків недійсності правочину) договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6; 4) витребувати у ОСОБА_6 автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ; 5) повернути ОСОБА_4 автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ, переданий за недійсним правочином договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

ОСОБА_4 у позові посилався на те, що 22.08.2012 р. він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7. На час укладення шлюбу йому належав автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер ВН 7421 СХ.

26.07.2013 р. він продав автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» за 206 000 грн.. Через пять днів - 01.08.2013 р. він придбав за 127 300 грн. автомобіль «FORD FIESTA», який було зареєстровано на імя дружини ОСОБА_7. На придбання автомобіля «FORD FIESTA» були витрачені гроші від продажу автомобіля «HYUNDAI SANTA FE».

Після припинення спільного проживання ОСОБА_7 автомобіль «FORD FIESTA» йому не повернула. В послідуючому без його відома та згоди продала його ОСОБА_6, уклавши фіктивний договір. Оскільки договір купівлі-продажу укладений з порушенням ч. 3 ст. 65 СК України, то він є недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України. Про відсутність його згоди, як іншого подружжя, на продаж автомобіля ОСОБА_7 не повідомила ОСОБА_6. Тобто навмисно ввела іншу сторону в оману. Таким чином, договір купівлі-продажу укладений внаслідок омани (ст. 230 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_6 неправомірно володіє належним йому спірним автомобілем, його право на спірний автомобіль оспорюється, то він має право вимагати визнання за ним права власності на спірний автомобіль. Крім того, він має право вимагати витребування спірного автомобіля у ОСОБА_6, оскільки за правилами реституції майно повертається тільки стороні правочину.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити його за вказаних у ньому підстав.

Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2014 р. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ, особистою приватною власністю ОСОБА_4 (номер картки фізичної особи-платника податків НОМЕР_1), придбаною в період шлюбу з ОСОБА_7.

Визнано за ОСОБА_4Е право власності на автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ.

Витребувано у ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, державний реєстраційний номер ВН 2080 ВЕ.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.03.2015 р. апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволена.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2014 р. скасовано. Ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 р. касаційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10.03.2015 р. скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 10.03.2015 р., суд касаційної інстанції, зокрема зазначив: «…у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, установивши, що 26 липня 2013 року ОСОБА_4 продав належний йому на праві особистої приватної власності автомобіль й через чотири дні, 1 серпня 2013 року, придбав спірний автомобіль на імя ОСОБА_7, дійшов передчасного висновку про визнання автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим…».

За правилами, передбаченими ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_8, представник апелянта, у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги. У додатково наданих письмових поясненнях до апеляційної скарги, ОСОБА_8 посилалася на те, що ОСОБА_6 взагалі не може бути відповідачем по справі, оскільки 05.05.2015 р. спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника. Додала відповідний лист Територіального сервісного центру від 22.09.2016 р. про зміну власника на спірний автомобіль (а. с. 225).

ОСОБА_9, представник ОСОБА_5, у наданих письмових поясненнях просила рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилалася на те, що ОСОБА_7 приймала участь у придбанні спірного автомобіля. Спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, зареєстровано на ОСОБА_7. Тим самим позивач визнав права останньої на спірний автомобіль. Позивач не надав доказів, що саме кошти від проданого автомобіля були витрачені на придбання спірного автомобіля. У квітні 2014 р. позивач звертався до суду з іншим позовом, в якому визнавав, що спірний автомобіль є спільною власністю подружжя.

ОСОБА_5 та її представник у судовому засіданні підтримали викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги. Додатково надала Свідоцтво про зміну імені та паспорт (а. с. 204, 212, 213), відповідно до яких змінила прізвище на «Кондратьєва».

ОСОБА_4 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. Надав клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль. Ухвалою апеляційного суду від 16.03.2017 р. у забезпеченні позову відмовлено.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 вважала необхідним апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін, Посилалась на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що на придбання у період шлюбу сторін спірного автомобіля «FORD FIESTA» були витрачені гроші від продажу належного позивачу до шлюбу автомобіля «HYUNDAI SANTA FE» (а. с. 89 92).

Колегія суддів вважає, що вищевказаних висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального (ст. ст. 203, 215, 216, 388 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 65 СК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 179 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.

Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 670103 (а. с. 15 16) автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер ВН 7421 СХ, 23.04.2011 р. був зареєстрований за ОСОБА_4.

22.08.2012 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а. с. 17).

Згідно довідки-рахунку ААВ № 203234 від 26.07.2013 р. автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер ВН 7421 СХ, було продано за 206 000 грн. (а. с. 14).

Відповідно до довідки-рахунку № 193220 від 01.08.2013 р. ОСОБА_7 придбала автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, за 127 300 грн. (а. с. 13).

01.08.2013 р. автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, було зареєстровано за ОСОБА_7 Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ 059951 (а. с. 11).

Згідно довідки-рахунку № 273488 від 18.02.2014 р. ОСОБА_6 придбала автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755 (а. с. 85).

Відповідно до листа УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 08.11.2014 р. (а. с. 84а) на підставі довідки-рахунку ВІА № 273488 від 18.02.2014 р. автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, номер кузова WF0JXXGAJJBE41755, перереєстровано на ОСОБА_6.

Між сторонами виникли правовідносини щодо права особистої власності дружини, чоловіка, захисту права власності.

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Майно, набуте нею, ним за час шлюбу але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України).

Позовні вимоги ОСОБА_4 про 1) визнання спірного автомобіля «FORD FIESTA» його особистою приватною власністю, придбаною у період шлюбу; 2) визнання за ним права власності на цей спірний автомобілем, фактично є тотожними. Перша позовна вимога стосується встановлення факту придбання автомобіля у період шлюбу за належні позивачу кошти. Вимога позивача про визнання за ним права власності на спірний автомобіль не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач посилається на те, що спірний автомобіль було придбано за кошти від продажу належного йому особисто автомобіля. Позивачка заперечує проти цього, посилається на те, що кошти від продажу належного особисто позивачу автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», за спільною домовленістю, були витрачені на потреби сімї. Під час покупки спірного автомобіля були частково витрачені належні їй гроші. З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль було зареєстровано на жінку (а. с. 11 12). Крім того, позивач, посилаючись на те, що спірний автомобіль є його особистою власністю, у позові одночасно вказує: «…Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, тому його продаж повинен був вчинятися за моєї письмової згоди. Тому, як договір купівлі-продажу вищезазначеного автомобілю не відповідає вимогам закону, він є недійсним і незаконним…» (а. с. 77, 4-й та 5-й абзаци зверху). Тобто, одночасно позивача посилається на те, що спірний автомобіль знаходився у спільній сумісній власності подружжя. За таких обставин, у звязку з відсутністю належних та допустимих доказів, що саме і тільки гроші від продажу належного позивачу автомобіля «HYUNDAI SANTA FE» були витрачені на придбання спірного автомобіля «FORD FIESTA», колегія суддів вважає недоведеними доводи позивача про те, що спірний автомобіль було придбано тільки за кошти від продажу належному особисто йому автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», а тому він є його особистою власністю. У задоволенні цих вимог необхідно відмовити у звязку з недоведеністю.

Щодо позовних вимог про 1) визнання недійсним та незаконним (з застосуванням наслідків недійсності правочину) договору купівлі-продажу автомобіля марки «FORD FIESTА»; 2) витребування у ОСОБА_6 автомобіля марки «FORD FIESTA»; 5) повернення ОСОБА_4 автомобіля марки «FORD FIESTA», колегія суддів зазначає наступне.

За правилами, передбаченими ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, вставлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач у позові одночасно посилається як на те, що договір купівлі-продажу є фіктивним (ст. 234 ЦК України), так і на те, що договір був укладений внаслідок омани (ст. 230 ЦК України), так і на невідповідність його вимогам закону (ст. 215 ЦК України, ст. 65 СК України). У суді першої інстанції позовні вимоги не були уточнені.

Крім того, право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 р., справа № 6-2423цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4Е про визнання договору купівлі-продажу недійсним необхідно відмовити.

Не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_4 про витребування майна від ОСОБА_6. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо мано: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до матеріалів справи під час придбання спірного автомобіля марки «FORD FIESTA» його було зареєстровано за жінкою позивача - ОСОБА_7. Ця реєстрація не визнана незаконною, такою що відбулася поза волею ОСОБА_4. Таким чином, відсутні докази того спірний автомобіль марки «FORD FIESTA» був загублений, викрадений або вибув з володіння власника (ОСОБА_4Е.) або особи, якій він передав майно у володіння (ОСОБА_7В.), не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про витребування спірного автомобіля та його передачу йому необхідно відмовити.

З врахуванням вищезазначеного, у задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно повністю відмовити.

Доводи апелянта щодо не надання доказів про придбання спірного автомобіля саме за кошти від продажу попереднього, належного позивачу, автомобіля, відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля третій особі недійсним, відсутності підстав для витребування спірного автомобіля є обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо презумпції спільності спірного автомобіля, оскільки він придбаний у період шлюбу. Колегія суддів виходить з того, що позивач не довів придбання спірного автомобіля за особисті кошти. Доводи представника апелянта відносно того, що ОСОБА_6 не може бути відповідачем по справі, оскільки 05.05.2015 р. спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника, колегія суддів не приймає до уваги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється на час його ухвалення - 13.11.2014 р..

Таким чином, доводи апелянта є частково обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду є порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки порушення судом вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. П. Гайворонський

ОСОБА_3