Апеляційний суд Житомирської області
Справа №284/336/16-ц Головуючий у 1-й інст. Діброва О. В.
Категорія 27 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

Григорусь Н.Й.,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач ОСОБА_3 30 квітня 2016 року під розписку позичила у неї у неї кошти в сумі 5900 грн., які зобов'язувалась повернути 30 травня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідач на її вимогу борг не повернула, позивачка просила стягнути з неї вказану суму боргу та 3% річних, а всього 6684 грн.70 коп.

Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування постановленого по справі рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позову. Апелянт посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти позивачем відповідачу не передавались, оскільки 30 квітня 2016 року між сторонами було укладено договір, справжньою правовою природою якого було відшкодування шкоди, завданої іншою особою,

З даним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи, а саме із змісту копії розписки від 30.04.2016 року, оригінал якої суду не надавався, оскільки знаходиться в матеріалах іншого кримінального провадження, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов'язується 30 травня 2016 року повернути на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5900 грн. Розписку дала в присутності ОСОБА_2 та старшого слідчого Ткачука С.В. (а.с.2).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов'язок доведення обставин щодо порушення відповідачем чинного законодавства щодо передачі коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено факт сплати позивачем 30 квітня 2016 року особам, яким було здано викраденого у ОСОБА_4 коня, 11800 грн., з яких 5900 грн. було сплачено від імені відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що позивачка не подала належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо передачі грошових коштів відповідачу, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення боргу за договором позики, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, навівши відповідні мотиви.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність судового рішення не впливають.

Відповідно до ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4).

Копія розписки не містить фіксації факту передачі грошових коштів від ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 в якості позики.

Таким чином, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених в скарзі, немає.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Народицького районного суду Житомирської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді