Справа № 203/5981/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 23 червня 2015 року між сторонами було укладено договір №01, предметом якого є ведення господарської діяльності з організації випічки хлібобулочних виробів. Згідно п.1.1 цього договору та акту приймання-передачі до нього від 28 березня 2014 року сторони, як партнери, придбали відповідне обладнання, саме ж здійснення господарської діяльності згідно п.4.1 договору та п.1 акту приймання-передачі покладалось на відповідачів, які зобовязались сплатити позивачу щомісячні партнерські виплати в розмірі 10000 гривень в строк з 15 по 25 число кожного місяця. Відповідачами на виконання своїх договірних зобовязань у період з липня по жовтень 2015 року було виплачено позивачу фіксований партнерський прибуток в розмірі 10000 гривень, в подальшому такі виплати припинились, відповідачі уникають будь-яких пояснень з цього приводу, а також зустрічей з позивачем. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за період з листопада 2015 року по листопад 2016 року (за 13 місяців) в загальному розмірі 130000 гривень, а також 3% річних на підставі ст.625 ЦК України в розмірі 2173,12 гривень. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі, а також послався, що укладений між сторонами договір не є договором про спільну діяльність.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Від відповідачів до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач ОСОБА_4 послалась на те, що не підписувала договір з позивачем від 23 червня 2015 року, а відповідач ФОП ОСОБА_5 зазначив, що пунктом 4.1 цього договору сторін не визначено його обовязок сплачувати позивачу партнерську виплату, відповідач ОСОБА_4 такий договір взагалі не підписувала, а орендна плата, яку мав сплачувати позивач, насправді сплачувалась відповідачем ФОП ОСОБА_5 До того ж, саме позивач уникає зустрічей з відповідачем ФОП ОСОБА_5, а також не виявляє бажання здійснювати спільну діяльність на умовах укладеного між сторонами договору, який за своїм змістом є договором про спільну діяльність. За переконанням відповідача ФОП ОСОБА_5 акт приймання-передачі обладнання, на який посилався позивач, не є доказом по справі, оскільки є додатком до іншого договору. (а.с.35-37, 56-60)

Вислухавши представників сторін, та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 23 червня 2015 року між позивачем (сторона 1) та відповідачами (сторона 2) було укладено договір №01, за умовами якого сторони договору, як партнери, домовились придбати обладнання для ведення своєї господарської діяльності випічки хлібобулочних виробів, що і було здійснено. Дані обставини підтверджуються копією вищевказаного договору, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, а факт придбання обумовленого в договорі обладнання також не заперечувався сторонами в ході розгляду справи (а.с.45-49).

Відповідно до п.4.1 вищевказаного договору сторони домовились, що повне ведення господарської діяльності здійснюється відповідачами, а партнерська виплата позивачу складає 10000 гривень в місяць.

За змістом п.3.3 пп.3.3.1, 3.3.5 вищевказаного договору обовязок виплачувати позивачу передбачений п.4.1 договору партнерський прибуток в розмірі 10000 гривень щомісяця покладено на обох відповідачів.

Як встановлено судом з матеріалів справи і не заперечувалось відповідачами, позивачу з листопада 2015 року по теперішній час не виплачувалась передбачена пп.3.3.1, 3.3.5 п.3.3, 4.1 договору №01 від 23 червня 2015 року партнерська виплата прибутку в розмірі 10000 гривень щомісяця, в звязку із чим за період з листопада 2015 по листопад 2016 року виник борг перед позивачем в загальному розмірі 130000 гривень, а нараховані на цей борг на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних за період з 26 листопада 2015 року по 16 грудня 2016 року становлять 2173,12 гривень. (а.с.4, 8)

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначеного вище договорів, врегульовані нормами ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст.6, 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Положеннями ст.509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст.ст.524, 533 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Положеннями ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

За змістом ст.ст.541, 543 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє належне та повне підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування свого позову фактичні обставини, зокрема, укладення між сторонами 23 червня 2015 року договору №01, за умовами якого у відповідачів, враховуючи зміст та формулювання пп.3.3.1, 3.3.5 п.3.3 та п.4.1 вказаного договору, виник солідарний обовязок (в тексті договору відсутні положення щодо визначення для кожного з відповідачів окремих зобовязань чи виконання ними взятого на себе обовязку окремого один від одного в певних частинах) сплачувати позивачу щомісяця партнерську виплату в розмірі 10000 гривень, сплату якої відповідачі здійснити останній раз в жовтні 2015 року і дотепер виплату не відновили. В звязку із таким невиконанням відповідачами свого договірного солідарного зобовязання в них перед позивачем виникла солідарна заборгованість, розмір якої за період з листопада 2015 року по листопад 2016 року включно (за змістом ст.11 ЦПК України визначення кінцевої дати періоду, за який нараховується заборгованість зі сплати регулярних платежів, є правом позивача, не суперечить закону та не порушує жодних прав відповідачів) становить заявлені позивачем до стягнення 130000 гривень. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині вимог про солідарне стягнення означеної суми боргу, а отже і про необхідність задоволення позову в цій частині.

Вирішуючи решту позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів на підставі ст.625 ЦК України 3% річних від суми простроченого боргу, суд керується тим, що між сторонами на підставі договору №01 від 23 червня 2015 року в розумінні ст.ст.509, 524, 533 ЦК України виникло грошове зобовязання, виконати яке відповідачі мають, як вказувалось вище, як солідарні боржники, на користь позивача, як кредитора. Оскільки ж відповідачі допустили прострочення виконання свого грошового зобовязання (не виконують його з листопада 2015 року по теперішній час), а чинним законодавством не передбачено спеціальних норм, які б регулювали виниклі між сторонами правовідносини та усували можливість застосування норми ст.625 ЦК України, яка визначає загальні правила цивільної відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про солідарне стягнення з відповідачів за період з 26 листопада 2015 року по 16 грудня 2016 року (дата подання позову до суду) на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 2173,12 гривень від простроченої суми грошового зобовязання в розмірі 130000 гривень є обґрунтованими, доведеними, а тому також підлягають задоволенню в повному обсязі. Правові висновки суду стосовно виникнення між сторонами грошового зобовязання, що в свою чергу є підставою для застосування положень ст.625 ЦК України у випадку прострочення виконання такого зобовязання, узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15. Вказані правові висновки Верховного суду України у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для врахування судом при вирішення даної цивільної справи, а підстав для відступлення від них суд не вбачає.

Разом з тим, суд критично ставиться та оцінює як такі, що не відповідають дійсності, а тому не приймає до уваги твердження сторони відповідачів про те, що відповідач ОСОБА_4 не підписувала договір №01 від 23 червня 2015 року, оскільки надана стороною позивача копія такого договору (а.с.45-48) та оглянутий в судовому засіданні оригінал цього договору (а.с.61) містять підписи вказаного відповідача. До того ж, судом в ході розгляду справи розяснювалось стороні відповідача ОСОБА_4 право на заявлення клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи для підтвердження/спростування автентичності підпису даного відповідача у вищевказаному договорі, однак такого клопотання про призначення експертизи суду заявлено так і не було. Натомість у відповідності до ст.10 ч.3, ст.60 ч.1 ЦПК України для можливості прийняття судом до уваги заявлених стороною відповідача заперечень та покладення їх в основу рішення у справі сторона відповідача має довести суду за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається в своїх запереченнях, чого здійснено не було.

Не відповідає дійсності і твердження сторони відповідача ФОП ОСОБА_5 про те, що договором №01 від 23 червня 2015 року не передбачено обовязку сплачувати відповідачами позивачу партнерську винагороду в певному розмірі та строки, оскільки такі твердження повністю спростовуються змістом п.4.1, п.3.3 пп.3.3.1, 3.3.5 договору.

Не приймає суд до уваги як підставу про відмови у задоволенні позову твердження сторони відповідачів про те, що позивач не сплачує орендні платежі за договором, які фактично сплачує відповідач ФОП ОСОБА_5, не бажає здійснювати разом з відповідачами спільної діяльності, а також уникає зустрічей з відповідачами, оскільки такі твердження окрім того, що є бездоказовими, жодним чином не спростовують правомірність заявлених позивачем позовних вимог, не стосуються предмету доказування у справі. Аналогічним чином суд оцінює посилання сторони відповідачів, що договір №01 від 23 червня 2015 року є договором про спільну діяльність.

Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову твердження сторони відповідачів про те, що акт приймання-передачі обладнання, долучений позивачем до позову, є додатком до іншого договору, оскільки такий акт не спростовує правомірності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, не впливає на оцінку достовірності, належності та допустимості наявних у справи та поданих стороною позивача інших доказів, на підставі яких судом вирішено задовольнити позов в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 1321,75 гривень, тобто по 660,86 гривень з кожного (а.с.1).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.6, 11, 15, 16, 509, 524-526, 530, 533, 541, 543, 610, 611, 625-627, 629, 638 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних задовольнити повністю.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за договором №01 від 23 червня 2015 року, що виникла за період з листопада 2015 року по листопад 2016 року включно, в сумі 130000 грн.; три відсотки річних за період з 26 листопада 2015 року по 16 грудня 2016 року в сумі 2173 грн. 12 коп., а всього стягнути 132173 грн. 12 коп.

Стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір в сумі 660 грн. 86 коп.

Стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір в сумі 660 грн. 86 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю. Казак