Справа № 1321/1551/12 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/71/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Копняк С.М., Левика Я.А.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Сокальского районного суду Львівської області від 4 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, виділ частки з майна колгоспного двору, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_2), ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_2) та ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_2) звернулися з цим позовом (з урахуванням збільшених позовних вимог, прийнятих судом). В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що 22 червня 2007 року помер чоловік та батько позивачів - ОСОБА_9 До дня смерті він був зареєстрований та проживав разом із сімєю в житловому будинку № 43 на вулиці Зеленій у с. Шпиколоси Сокальського району Львівської області, який відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою, належав колгоспному двору баби ОСОБА_9 - ОСОБА_10 На час реєстрації права власності на спірний будинок за колгоспним двором ОСОБА_11 та станом на 15 квітня 1991 року позивачі та померлий ОСОБА_9 були членами колгоспного двору. 4 липня 1990 року померла ОСОБА_11, після смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_8 27 грудня 2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок і 21 лютого 2012 року подарувала зазначений будинок ОСОБА_7 Вважають, що ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_10 без відповідних правових підстав успадкувала спірний будинок, оскільки ОСОБА_11 не була одноособовим власником цього будинку, а вони (позивачі) як члени колгоспного двору, мають право на частку у майні цього двору. Відтак свідоцтво про право на спадщину на весь будинок видано ОСОБА_8 безпідставно.

Посилаючись на те, що згідно довідки Княжівської сільської ради від 23 квітня 2012 року № 237 відповідно до погосподарської № 11 за 1986-1990 роки, господарство № 455 є колгоспним двором (голова двору - ОСОБА_11, члени двору: ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, з 1991 року по 1995 рік голова двору - ОСОБА_9Г.) позивачі вважають, що ОСОБА_8 мала право успадкувати після смерті ОСОБА_11 1/6 частину спірного будинку, оскільки станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були позивачі, ОСОБА_11 та ОСОБА_9

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 4 липня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначив про безпідставність позовних вимог, а також зазначив, що підставою для відмови в позові є пропуск позовної давності.

Рішення оскаржила представник позивачів ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Посилається на те, що таке ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, без врахування фактичних обставин та належної оцінки доказів. На обґрунтування рішення суд посилався на Наказ Мінстатистики України № 48 від 22 лютого 1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», однак в даному разі судом застосовано нормативний акт, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в силу ст.5 ЦК України він не має зворотної дії в часі і не може поширюватися на порядок ведення погосподарських книг в 1983-1986 роках і до 15 квітня 1991 року. Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; оглянувши погосподарські книги; колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що, ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі рішення Сокальської районної ради народних депутатів від 29 грудня 1989 року № 353 ОСОБА_11 отримала свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок, вказані рішення та свідоцтво не скасовані, тому посилання позивачів на те, що спірний будинок перебував у власності колгоспного двору є безпідставним. Окрім того, ОСОБА_8 як спадкоємець першої черги після померлої ОСОБА_11, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (прийняла спадщину) та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивачі на момент смерті ОСОБА_11 проживали ІНФОРМАЦІЯ_1 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району Львівської області, а не у будинку № 43 на вказаній вулиці; тому фактично спадщину після ОСОБА_11 не прийняли.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із наступного.

Із погосподарської книги № 1 с.Шпиколоси за 1953-1954-1955 роки вбачається, що господарство № 58 відноситься до колгоспного двору, голова сімї ОСОБА_15 є членом колгоспу з 24 серпня 1948 року. Членами колгоспного двору були ОСОБА_10 та ОСОБА_16 (аркуш 58 зворот, 59 погодосподарської книги).

Господарство № 59 належало до колгоспного двору. Голова сімї ОСОБА_17 є членом колгоспу з 26 серпня 1947 року (аркуш 59 зворот, 60 погосподарської книги).

Погосподарською книгою № 13 с.Шпиколоси на 1983,1984,1985 роки стверджується, що господарство з особовим рахунком № 463 (по земельно-шнуровій книзі №51) належить до колгоспного двору, голова - ОСОБА_15, його дружина - ОСОБА_11 (аркуш 11 зворот,12 погосподарської книги, т.1 а.с.190-191).

Господарство з особовим рахунком № 464 (по земельно-шнуровій книзі № 52) є колгоспним двором, голова - ОСОБА_17, члени двору: дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 (аркуш 13 зворот,14 погосподарської книги, т.1 а.с.192-193).

Із погосподарської книги № 11 с.Шпиколоси на 1986, 1987, 1988, 1989, 1990 роки вбачається, що господарство з особовим рахунком № 455 (по земельно-шнуровій книзі № 52) є колгоспним двором. У графі «Прізвище, імя, по-батькові голови сімї вказано: ОСОБА_11 (ОСОБА_18) ОСОБА_19» (аркуші 101-102 погосподарської книги, т.1 а.с.196-197). Також у цьому господарстві зазначені: ОСОБА_9 (внук), ОСОБА_2 (внучка) та правнучки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до відомостей цієї погосподаської книги на аркушах 103 і 104 (т.1 а.с.198-199) у господарстві з особовим рахунком № 456 (по земельно-шнуровій книзі №53) головою сімї є ОСОБА_17, члени сімї: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5, - дружина, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, - син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7,- невістка, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, - внучка. У рядку 28 «Відмітка про членів сімї, які зовсім вибули із господарства (вказати місяць, рік, причину вибуття)» зазначено, що 6 серпня 1988 року ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 вибули під № 455. Причина вибуття не зазначена.

У погосподарській книзі № 11 с.Шпиколоси на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 роки в господарстві з особовим рахунком № 438 (номер по земельно-шнуровій книзі 52) зазначені ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (аркуш 3 зворот погосподарської книги, 4, т.1 а.с.185-186).

В господарстві з особовим рахунком № 439 (номер по земельно-шнуровій книзі 53) зазначені ОСОБА_17, який помер 21 січня 1995 року, та ОСОБА_8 (аркуш 5 зворот,7 погосподарської книги, т.1 а.с.187-188).

Із копії свідоцтва про право власності на будівлі від 30 грудня 1989 року вбачається, що станом на цю дату будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси належав колгоспному двору (голова ОСОБА_11). Зазначене свідоцтво видане на основі рішення Сокальського райвиконкому № 353 від 29 грудня 1989 року. Будинок складається з трьох кімнат, кухні та чотирьох коридорів; загальна площа будинку - 104,8 кв.м, що вбачається із технічного паспорта від 3 жовтня 1989 року, рік побудови-1972. Вказані свідоцтво про право власності і рішення райвиконкому є чинними.

На підставі рішення № 23 від 5 серпня 2009 року виконавчого комітету Княжівської сільської ради замість втраченого свідоцтва про право власності від 30 грудня 2089 року видано дублікат такого свідоцтва (САС № 801538), яке не скасовано, є чинним.

30 грудня 1989 року на підставі рішення Сокальського райвиконкому № 353 від 29 грудня 1989 року видано свідоцтво про право власності на будівлі згідно з яким будинок № 45 на вулиці Зеленій належить колгоспному двору (голова - ОСОБА_17). Відповідно до технічного паспорта на вказаний будинок від 10 жовтня 1989 року такий складається з двох кімнат, кухні і трьох коридорів; загальна площа будинку - 57,3 кв.м, рік побудови - 1950 (т.1 а.с.22,23,25-30, 31-36,95-97,108-110).

Згідно з довідкою Княжівської сільської ради від 1 червня 2012 року № 310/02-32 в житловому будинку № 45 на вулиці Зеленій зареєстровані позивачі та ОСОБА_8 (т.1 а.с.70).

ОСОБА_15 помер 9 січня 1986 року, ОСОБА_11 померла 4 липня 1990 року, ОСОБА_9 помер 22 червня 2007 року, що стверджується свідоцтвами про їх смерть (т.1 а.с.44,87-88).

Сокальською державною нотаріальною конторою 27 грудня 2011 року зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_11, що стверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі (т.1 а.с.91).

Відповідно до довідки Княжівської сільської ради № 661 від 18 листопада 2011 року (т.1а.с.98) ОСОБА_11 до дня смерті проживала і була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_8 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси, вона є останнім членом колгоспного двору. Довідкою цієї сільської ради № 378 від 2 липня 2012 року стверджується, що в липні 1990 року припинено дію колгоспного двору в с.Шпиколоси на вулиці Зеленій, 43 у звязку із смертю голови двору ОСОБА_11 (т.1 а.с.111).

27 грудня 2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11, оскільки нотаріусом встановлено, що ОСОБА_8 прийняла спадщину після смерті матері. До спадкового майна входить будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси та надвірні споруди (т.1 а.с.104-105).

21 лютого 2012 року ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала спірний будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси ОСОБА_7 (т.2 а.с.17-18), який 16 березня 2012 року зареєстрував своє право власності (т.2 а.с.19).

15 квітня 2014 року ОСОБА_20 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 353465 (т.2 а.с.15).

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Відповідно до розяснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Згідно зі ст. 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Колгоспний двір - це сімейно-трудове обєднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Він виступає у цивільних правовідносинах як єдине ціле. Власність колгоспного двору складають трудові доходи членів двору, одержані від участі в господарстві колгоспу, а також інше майно, передане у власність двору, та майно, придбане на спільні кошти двору. Відповідно до ч. 1 ст. 120, ч.2 ст.123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, виходячи із рівності часток усіх членів двору.

Встановлено, що спірний будинок побудований у 1972 році та належав колгоспному двору, членами якого були ОСОБА_15В і ОСОБА_11

Після смерті 9 січня 1986 року ОСОБА_15 спадщина не відкрилася відповідно до правил ст. 563 ЦК Української РСР, оскільки майно двору належало на праві сумісної власності його членам (ст.120 цього Кодексу). ОСОБА_11 продовжувала володіти і користуватись майном цього двору одноособово, залишилася в ньому останнім членом.

Позивачі не надали доказів, що вони стали членами колгоспного двору після 6 серпня 1988 року (часу внесення записів про вибуття ОСОБА_9, ОСОБА_2 і ОСОБА_12І із господарства з особовим рахунком № 456 під № 455 та після народження ОСОБА_13 і ОСОБА_8І.), до якого належить спірний будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району Львівської області; що вони брали участь у створенні майна двору спільними коштами чи працею та що таке майно використовувалося в інтересах сімї. Зокрема, чи стали вони членами сімї ОСОБА_11, яка залишилася останнім членом колгоспного двору.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Описані вище записи в погосподарській книзі № 11 на 1986-1990 роки не є доказом того, що позивачі є членами колгоспного двору, де головою стала ОСОБА_11 після смерті ОСОБА_15, оскільки не узгоджуються з іншими доказами у справі.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно зі змістом цих Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади

У погосподарській книзі с.Шпиколоси на 1986-1990 роки зазначено, що ОСОБА_9, ОСОБА_2 і ОСОБА_12 були членами колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_17 Причина вибуття їх із цього двору 6 серпня 1988 року у цій книзі не вказана, хоч відповідно до перелічених вище Вказівок такий запис повинен вноситися в книгу. Докази про припинення з цього часу їх членства у вказаному колгоспному дворі відсутні. ОСОБА_13 народилася 23 серпня 1988 року, ОСОБА_14 народилася 15 листопада 1989 року. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та (ОСОБА_5) ОСОБА_14 продовжують перебувати у звязку із вказаним вище господарством, оскільки зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_9 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси, який до нього відноситься. ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які народилися після 6 серпня 1988 року, зареєстровані у зазначеному господарстві, хоч їх батьки вказані такими, що вибули з цього господарства.

Докази про те, що спірне майно створене за рахунок коштів або праці позивачів або членів їх сімї не надані. Будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси станом на 6 серпня 1988 року вже був збудований.

Враховуючи те, що позивачі не набули права на частку у майні колгоспного двору, оскільки зберігали інтерес до господарства іншого двору, залишаючись зареєстрованими ІНФОРМАЦІЯ_1 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси, докази про те, що вони стали членами двору, де головою була ОСОБА_11, відсутні; належить зробити висновок, що спірний будинок належав лише двом членам колгоспного двору: ОСОБА_15 і ОСОБА_11

Статтею 563 ЦК Української РСР визначено, що якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовується Розділ VII ( спадкове право).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 червня 1983 року із наступними змінами і доповненнями, спадщина на майно колгоспного типу двору відкривається лише після смерті останнього члена двору.

Після смерті ОСОБА_11, яка була останнім членом колгоспного двору, що стверджується наявними в матеріалах справи описаними вище доказами, спадщина відкрилася на все майно цього двору. ОСОБА_8 як єдиний спадкоємець першої черги, прийняла спадщину; в установленому порядку їй видано свідоцтво про право на спадкування спірного будинку.

З урахуванням встановленого, позовні вимоги про визнання права власності на частину спірного будинку, визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_8, визнання неправомірним набуття ОСОБА_8 права власності на спірний будинок та скасування реєстрації права власності на будинок №43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського районну на імя ОСОБА_8 в ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ », до задоволення не підлягають.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 21 лютого 2012 року ОСОБА_8 подарувала належний їй на праві приватної власності будинок №43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району ОСОБА_7

Частиною 1 ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 цього Кодексу).

Виходячи з того, що ОСОБА_8 правомірно набула право власності на спірний будинок, на час укладення оспорюваного договору дарування була власником цього будинку, вона вправі була ним розпорядитися, у тому числі відчужити за договором дарування. Визначених законом підстав для визнання цього договору недійсним не встановлено. У звязку з наведеним, не підлягають до задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування,витребування з володіння ОСОБА_7Г житлового будинку № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси; виділення з майна колгоспного двору частки позивачів та визнання за позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права власності на 4/6 ідеальних частин житлового будинку № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району Львівської області.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув та, визнавши позовні вимоги безпідставними, разом з тим відмовив у позові за пропуском позовної давності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та прийшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сокальского районного суду Львівської області від 4 липня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим номером 1-1957, виданого ОСОБА_8 27 грудня 2011 року Сокальською державною нотаріальною контрою на право успадкування після смерті ОСОБА_21 житлового будинку № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району Львівської області; визнання неправомірним набуття права власності ОСОБА_8 на житловий будинок № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11; скасування реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_8Л в ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ» (запис № 92 в книзі 1 від 30 січня 2012 року); витребування з володіння ОСОБА_7Г житлового будинку № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси; виділення з майна колгоспного двору частки позивачів та визнання за позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права власності на 4/6 ідеальних частин житлового будинку № 43 на вулиці Зеленій у с.Шпиколоси Сокальського району Львівської області.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: