АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/269/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30, 53 Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівВініченка Б. Б., Храпка В. Д.
при секретаріЛюбченко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6, за участю третьої особи - ОСОБА_8, про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із вказаним позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь в порядку регресу 57969,92 грн., мотивуючи про те, що відповідач, працюючи на посаді водія-інкасатора, в робочий час, керуючи інкасаторським автомобілем, вчинив ДТП, внаслідок якої було завдано шкоди ОСОБА_8 На підставі судового рішення АТ «Ощадбанк» перерахувало 57969,92 грн. на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Оскільки ДТП сталося з вини відповідача, то позивач на підставі ст.1191 ЦК України вважає за необхідне у порядку регресу відшкодувати понесені збитки.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25.11.2016 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 56850,22 грн. в якості відшкодування шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказано на те, що судовим рішенням, яким стягнуто з позивача на користь потерпілого у ДТП кошти у відшкодування шкоди, зобов'язано потерпілого передати банку пошкоджений у ДТП автомобіль, який має певну цінність. Наразі це майно банку не передано. Суд не врахував, що позивач у даній справі не вживав заходів щодо отримання цього автомобіля та не врахував його вартість при вирішенні спору. Суд мав застосовувати відповідні положення трудового законодавства, а не загальні норми ЦК України. Позивач не надав суду доказів укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, отже стягнення шкоди у повному обсязі є необґрунтованим. Суд не зменшив розмір стягнутої шкоди з відповідача з урахуванням того, що останній має незначний дохід та на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей. Суд невчасно виготовив повний текст рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення шкоди в сумі 56850,22 грн., суд першої інстанції виходив із того, що системний аналіз норм ст.ст.1166, 1191 ЦК в контексті положень ст.ст.130, п.6 ч.1 ст.134 КЗпП свідчить, що до правовідносин за регресною вимогою підприємства до працівника, що ґрунтується на виконанні деліктного зобов'язання перед третьою особою, яке виникло під час виконання трудових обов'язків, але не пов'язане із вчиненням трудового майнового правопорушення, не розповсюджується дія ст.132 КЗпП, що свідчить про те, що відповідач, як працівник, має нести повну матеріальну відповідальність на підставі ч.1 ст.1191 ЦК.

Однак погодитися з правильністю таких висновків суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 16.05.2013 відповідач працює на посаді інкасатора-водія у Черкаському обласному управлінні АТ «Ощадбанк».

19.03.2015 відповідач, керуючи інкасаторським автомобілем Форд Транзіт, д.н.з. НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем Джілі СК 1,5 л Імпрес, д.н.з. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_8, внаслідок чого останній отримав технічні пошкодження. Відповідно до висновку товарознавчого дослідження №434 від 14.04.2015 вартість завданих збитків дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП і складає 104653,41 грн.

Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.06.2015 відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Оскільки автомобіль Форд Транзіт Коннект, д.н.з. НОМЕР_1, був застрахований за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то ПАТ СК «Країна», як страховик, виплатило ОСОБА_8 страхове відшкодування в розмірі 47803,19 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.03.2016 з АТ «Ощадбанк» стягнуто на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, 56850,22 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 568,50 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 551,20 грн., усього стягнуто 57969,92 грн. Цим же рішенням суд зобов'язав ОСОБА_8 після відшкодування йому збитків передати АТ «Ощадбанк» пошкоджений автомобіль Джілі СК 1,5 л Імпрес, д.н.з.НОМЕР_2.

На виконання вказаного рішення суду 16.05.2016 АТ «Ощадбанк» здійснило виплату ОСОБА_8 суми коштів в розмірі 57969,92 грн.

Зазначені фактичні обставини справи ніким не оспорюються.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов'язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права.

Згідно із ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Указаний правовий висновок ВСУ, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, наявний у постанові від 23.12.2015 у справі №6-1654цс15.

Отже необхідно встановити співвідношення правових норм ЦК, як загальних, та КЗпП, як спеціальних, щодо врегулювання правовідносин між працівником та роботодавцем щодо відшкодування шкоди, завданої працівником.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Оскільки в даній справі встановлений факт відшкодування роботодавцем завданої працівником третій особі шкоди необхідно встановити чи міститься у КЗпП України спеціальна правова норма щодо вирішення регресних вимог роботодавця до працівника за якого ним відшкодовано шкоду.

Слід врахувати, що ч.1 ст.1191 ЦК України містить пряме посилання на можливість застосування цієї правової норми у разі відсутності іншого правового регулювання даного питання.

Колегія суддів приймає до уваги, що главою ІХ КЗпП України врегульовано питання щодо матеріальної відповідальності працівників у разі спричинення ними тієї чи іншої шкоди.

Зокрема, статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві

Випадки повної матеріальної відповідальності регламентовані ст. 134 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновків про необхідність застосування до правовідносин сторін у справі норм ст.1191 ЦК України, адже, як вказано в цій статті, її може бути застосовано лише у разі відсутності спеціальних правових норм, які регулюють питання щодо зворотної вимоги особи, яка відшкодувала шкоду, до завдавача такої шкоди, якими в цій справі є норми глави ІХ КЗпП України та, зокрема, ст. 132 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує, що обставин, які б на підставі положень ст. 134 КЗпП України давали підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, при розгляді даної справи не встановлено. Зокрема, позивачем не надано суду договору про повну матеріальну відповідальність працівника, укладеного з відповідачем.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

На підставі викладеного вище, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути шкоду, завдану відповідачем, як працівником при виконанні своїх трудових обов'язків (що у справі не оспорюється), та відшкодовану позивачем, як роботодавцем, у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідача, яка в даному випадку становить 5780,10 грн. Даний розмір середньомісячної заробітної плати визначено відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Для розрахунку середнього заробітку в даному випадку береться заробітна плата, яка нараховується працівникові за два місяці (а.с.66) , які передували тому місяцю, в якому справу про покриття працівником прямої дійсної шкоди, заподіяної підприємству, вирішено судом, відповідно до роз'яснень, що містяться в п.4 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам ,установам організаціям їх працівниками.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд не врахував факт зобов'язання потерпілого у ДТП передати позивачу у даній справі пошкоджений автомобіль, адже у розумінні вимог ст. 132 КЗпП України та п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» дана обставина не має значення при вирішенні питань щодо розміру шкоди, яка може бути відшкодована працівником роботодавцю, оскільки шкода полягає, зокрема, у зайвих, тобто викликаних порушенням працівником трудових обов'язків, грошових виплатах, які в даній справі визначено певною конкретною сумою.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що суд не зменшив розмір стягнутої шкоди з відповідача з урахуванням того, що останній має незначний дохід та на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, адже у даному випадку розмір шкоди не складає таку величину, яка б суттєво порушила можливість відповідача забезпечувати свою сім'ю.

При цьому п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вказано, що судам слід мати на увазі, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках при наявності зазначених у ст.137 КЗпП умов, які мають бути підтверджені ретельно перевіреними в судовому засіданні доказами, з обов'язковим викладенням у рішенні мотивів зниження суми, яка стягується.

До конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди.

Передбачена ст.137 КЗпП можливість зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю, з урахуванням ступеня вини, конкретних обставин і майнового стану працівника, стосується всіх видів матеріальної відповідальності працівників.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та правильності зазначених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування у зв'язку з неправильним застосування норм матеріального права - ст. 1191 ЦК України та ст. 132 КЗпП України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так як апелянтом не надано суду доказів сплати коштів за надання правової допомоги згідно відповідного договору, що міститься у матеріалах справи, а саме відповідної квитанції, розписки, чека тощо, то колегія суддів вважає, що вимоги апелянта про відшкодування йому витрат на правовому допомогу є необґрунтованими, отже в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6, за участю третьої особи - ОСОБА_8, про відшкодування шкоди в порядку регресу - скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_6, за участю третьої особи - ОСОБА_8, про відшкодування шкоди в порядку регресу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк 5780,10 грн. у відшкодування шкоди в порядку регресу.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_6 1515,80 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :