РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

копія
Справа № 401/3456/16-ц Провадження № 2/401/140/17

22 травня 2017 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Мельничика Ю.С.,

за участю: секретаря Страшної О.Е.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Управління поліції охорони в Кіровоградській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Управління поліції охорони в Кіровоградській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 20954,87 грн., заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 липня 2015 року близько 07 години 05 хвилин водій службового автомобіля охоронник ОСОБА_2, під час виконання службових обовязків в складі наряду групи захвату Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області, керуючи службовим легковим автомобілем ВАЗ 21093, д.н.з. 120673, та рухаючись на спрацювання тривожної сигналізації відділення «Нова пошта» за адресою с. Власівка вулиця Молодіжна, 27, не обрав безпечну дистанцію, та по вулиці Молодіжній с. Власівка м. Світловодська Кіровоградської області допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, який рухався попереду в попутному напрямку під керуванням водія ОСОБА_4 та який повертав ліворуч. В результаті зіткнення транспортних засобів під час ДТП, службовий автомобіль, яким керував ОСОБА_2, зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Світловодського міськрайонного суду віл 04 серпня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні 18 липня 2015 року за кермом службового автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення за ст.124 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно акту огляду технічного стану автомобіля від 03 серпня 2015 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого службового автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 станом на 03 серпня 2015 року становила 24867 грн.

В рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди ОСОБА_2 купив бампер за 400 грн., та при звільненні з його заробітної плати було утримано 3500 грн.

Звільнившись 31 жовтня 2010 року з роботи ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду не відшкодував, тому позивач просив задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача у відшкодування завданої матеріальної шкоди 20954,87 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та пояснив, що ОСОБА_2 винен у порушенні правил дорожнього руху, внаслідок чого сталося ДТП в якій пошкоджено службовий автомобіль чим позивачу завдано матеріальної шкоди. На підставі викладеного просив стягнути з відповідача, з врахуванням утриманої із заробітної плати працівника суми в розмірі 3900 грн., 20954,87 грн. матеріального збитку.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, та зазначив, що не вважає себе винним у ДТП. Пояснив, що дійсно 18 липня 2015 року під час виконання службових обовязків в складі наряду групи захвату, керував службовим автомобілем ВАЗ 21093, д.н.з. 120673, та рухався на спрацювання тривожної сигналізації відділення «Нова пошта» за адресою с. Власівка вулиця Молодіжна, з включеним проблисковим маячком. Попереду рухався автомобіль «Газель», який без включення лівого покажчика повороту розпочав повертати ліворуч. Оскільки обїхати автомобіль «Газель» у нього не було можливості, застосоване ним екстрене гальмування не запобігло зіткненню. Вважає винним у ДТП водія автомобіля «Газель». Його було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та накладено за ст.124 КУпАП адміністративний штраф в сумі 340 грн., який він сплатив. Рішення суду про визнання його винуватим в ДТП він не оскаржував. Він частково погасив завдану шкоду, придбавши бампер та дрібні деталі за 400 грн., та з його заробітної плати при звільненні у жовтні 2015 року було утримано 3500 грн.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 заперечив проти позовної заяви зазначивши, що вона є безпідставною, оскільки ОСОБА_2 перебував з позивачем в трудових відносинах, а тому не повинен нести матеріальної відповідальності за завдану шкоду внаслідок ДТП, а повинен відповідати як працівник перед роботодавцем, тому просив відмовити в позові.

В судовому засіданні досліджено надані позивачем докази: копія протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП від 18 липня 2015 року про вчинене водієм ОСОБА_2 ДТП; копія постанови Світловодського міськрайсуду від 04 серпня 2015 року якою водія ОСОБА_2 визнано винним за ст.124 КУпАП та накладено штраф в сумі 340 грн.; копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 за ВДСО при УМВС України в області; копія наказу №39 від 22 квітня 2015 року про закріплення за водієм ОСОБА_2 автотранспорту; копія фото ДТП; копія акту огляду технічного стану автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 від 03 серпня 2015 року згідно якого вартість відновлювального ремонту складає всього 24867 грн.; копії документів про придбання запчастин та проведення ремонтних робіт автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673; копія наказу Управління державної служби охорони при УМВС в області №202 о/с від 30 жовтня 2015 року про звільнення охоронника ОСОБА_2 за ст.38 КЗпП України; розрахунок вартості відновлювального ремонту з сумою невідшкодованого збитку в розмірі 20954,87 грн.; довідка про заробітну плату охоронника ОСОБА_2, та інші документи.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тощо. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини 1 - 3 статті 212 ЦПК України).

Позивачем, як роботодавцем, заявлено вимоги про стягнення з відповідача, який є колишнім працівником, матеріальної шкоди, заподіяної під час виконання трудових обовязків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що в лютому 2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду водія службового автомобіля групи захвату охоронника Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області, з окладом згідно штатного розпису.

Наказом начальника Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області №39 від 22 квітня 2015 року закріплено службовий автомобіль СГЗ ВАЗ-21093, д/н 120673, ВАЗ-21093 д/н 12-0258 та ВАЗ-211040 д/н 12-0805 Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони з повною матеріальною відповідальністю за водієм автотранспортних засобів ОСОБА_2, якого зобовязано проводити технічне обслуговування автотранспорту, суворо дотримуватися правил дорожнього руху, тощо.

Як видно з протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 №066599 від 18 липня 2015 року, що 18 липня 2015 року близько 07 години 15 хвилин водій службового автомобіля охоронник ОСОБА_2, під час виконання службових обовязків в складі наряду групи захвату Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області, керуючи службовим легковим автомобілем ВАЗ 21093, д.н.з. 120673, не обрав безпечну дистанцію, та по вулиці Молодіжній с. Власівка м. Світловодська Кіровоградської області допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, який рухався попереду в попутному напрямку під керуванням водія ОСОБА_4 та який повертав ліворуч. В результаті зіткнення транспортних засобів під час ДТП, службовий автомобіль, яким керував ОСОБА_2, зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Світловодського міськрайонного суду віл 04 серпня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні 18 липня 2015 року за кермом службового автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення за ст.124 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно акту огляду технічного стану автомобіля від 03 серпня 2015 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого службового автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673 станом на 03 серпня 2015 року становила 24867 грн.

В рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди ОСОБА_2 придбав для автомобіля бампер за 400 грн., та при звільненні з його заробітної плати було утримано 3345 грн.

Згідно наказу Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області №202 о/с від 30 жовтня 2015 року охоронника 1-го розряду групи охорони обєктів Світловодського МРВ УДСО ОСОБА_2 31 жовтня 2015 року звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням).

Після звільнення 31 жовтня 2010 року з роботи ОСОБА_2 сума невідшкодованого збитку складає 20954,87 грн.

Посилання позивача на статтю 1166 ЦК України, як на підставу покладення на ОСОБА_2 відповідальності за спричинену майнову шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд визнає помилковими оскільки загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені в ст. 130 Кодексу законів про працю України.

Так, за шкоду заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває в трудових відносинах.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Матеріальна відповідальність працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації настає у випадках, передбачених ст. 134 Кодексу законів про працю України, в тому числі, коли між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або з іншою метою, а також у разі нестачі матеріальних цінностей.

Договір про індивідуальну майнову відповідальність - це угода, за якою одна сторона - матеріально-відповідальна особа - бере на себе повну матеріальну відповідальність за прийняті матеріальні цінності і зобов'язується дотримуватись встановлених правил їх приймання, зберігання, відпуску й обліку, а інша сторона - власник або уповноважений ним орган, тобто, роботодавець, якому належать матеріальні цінності, зобов'язується створити матеріально відповідальним особам - нормальні умови праці і виробничу обстановку, що забезпечує збереження зданих на зберігання матеріальних цінностей.

Договір про майнову відповідальність має бути укладений під час призначення матеріально відповідальних осіб на роботу.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 1351 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. N 447/24, ОСОБА_1, як водій транспортного засобу, не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Судом встановлено, що позивачем не укладався з ОСОБА_2 договір про повну матеріальну відповідальність.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які мали слугувати підставою для притягнення відповідача, як працівника підприємства, до відповідальності за заподіяння шкоди, завданої підприємству, внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в повному обсязі, з урахуванням відсутності Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Разом з тим відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 130, ст. 132 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації) внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», в силу ч. 7 ст. 203 ЦПК України суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач, перебуваючи у трудових стосунках, завдав шкоди установі, яка полягає у пошкодженні майна, а саме: автомобіля ВАЗ 21093, д.н.з. 120673, який перебуває на балансі Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області, що пов'язане з необхідністю проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, вартість якого складає 24300 грн., що підтверджується відповідним платіжними документами, тому в порядку ст. 132 Кодексу Законів про працю України, працівник установи ОСОБА_2 має нести матеріальну відповідальність в межах середнього заробітку.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом з'ясовано, що відповідач ОСОБА_2 працював водієм службового автомобіля групи захвату охоронником Світловодського МРВ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Кіровоградській області в період з лютого 2015 року по 31 жовтня 2015 року, дату його звільнення з роботи, що підтверджується наказом №202 о/с від 30 жовтня 2015 року.

З довідки про доходи та розрахунку утримання видно, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 складала 2560 грн.(а.с.95,96).

З вказаним розміром середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2 сторони погодилися та не ставили його під сумнів.

Позивачем зазначалося, що при звільненні ОСОБА_2 з нього було утримано в рахунок відшкодування завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди 3345 грн.(а.с.46,101).

Відповідач в судовому засіданні підтвердив вказаний факт.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач стягнув з відповідача ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 18 липня 2015 року, 3345 грн., тобто суму збитку, розмір якого є більшим ніж розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 130, 132, 134 Кодексу законів про працю України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за N 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», ст.ст. 3, 11, 60, 57-61, 209, 213-218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові Управління поліції охорони в Кіровоградській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Світловодський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис Згідно з оригіналом

Суддя Світловодського

міськрайонного суду ОСОБА_5