Провадження № 22-ц/779/66/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника Кредитної спілки «Самопоміч» Бойчука М.В.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Самопоміч» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Кредитної спілки «Самопоміч» про визнання кредитного договору недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року з даним позовом до суду звернувся представник КС «Самопоміч» та після збільшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість по кредитному договору №2292 від 04 червня 2013 року у розмірі 12 449, 31 гривень нараховану на 20 травня 2016 року та сплачений судовий збір.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що 04 червня 2013 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №2292, згідно якого відповідачка отримала кредит в розмірі 3 000 гривень терміном на 12 місяців із сплатою 48,00% річних із щомісячною сплатою основної суми та відсотків згідно графіку розрахунків. У зв'язку з порушенням відповідачкою графіку погашення кредиту виникла заборгованість. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №2292 від 04 червня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки №2292 від 04 червня 2013 року. Тому представник позивача просив стягнути з позичальника та поручителя заборгованість по кредитному договору у розмірі 12 449, 31 гривень нараховану на 20 травня 2016 року та сплачений судовий збір.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до КС «Самопоміч», просила визнати недійсним кредитний договір №2292 від 04 червня 2013 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що жодних коштів за договором позики від позивача не отримувала, касовий ордер не відповідає вимогам закону, так як у ньому відсутній запис про серію та номер паспорта, невірно вказано її прізвище, відсутній запис про одержання готівки та підпис не належить їй. Крім цього, цільове призначення кредиту визначено на навчання, хоча уже давно ніде не навчається.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2016 року обидва позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2016 року частину позовних вимог КС «Самопоміч» до ОСОБА_5 як поручителя залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року позов КС «Самопоміч» задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову КС «Самопоміч» у задоволенні позовних вимог та задоволення її зустрічного позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є необґрунтованим, безпідставним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом не надано належної оцінки розпорядженню Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 червня 2016 року та листу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 14 червня 2016 року. У даних документах зазначено, що кредитний договір від 04 червня 2013 року не відповідає вимогам законодавства про фінансові послуги: у договорі відсутнє підтвердження того, що інформація, зазначена у ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надана клієнту, відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, у пп. 4.2.1 Договору зазначено, що позивальник має право достроково сплатити кредит та відсотки за користування кредитом в повному обсязі, але не раніше одного календарного місяця з дня отримання кредиту. Встановлений строк дострокового повернення кредиту, визначений п.п. 4.3.1 Договору, порушує права споживача на дострокове повернення споживчого кредиту. Крім того, за інформацією та документами наданими спілкою, за ОСОБА_4 рахується заборгованість за договором у сумі 7 054, 26 гривень (3000 гривень - тіло кредиту, 4054, 26 гривень - нараховані відсотки). У зв'язку з цим, Нацкомфінпослуг складено акт про правопорушення, вчинені КС «Самопоміч» на ринку фінансових послуг від 10 червня 2016 року №503/15/4 АП.

Суд прийшов до помилкового висновку про те, що обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту не є істотною умовою кредитування.

Крім того, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Апелянт не виявляла бажання укладати договір з КС «Самопоміч», не уклала його та не отримувала 3000 гривень кредитних коштів. Суд не взяв до уваги її заперечення проти позову та пояснення до зустрічного позову, тому прийшов до помилкового висновку про те, що вона визнала перед позивачем свої зобов'язання, оскільки 19 листопада 2013 року здійснила погашення кредиту на суму 250 гривень. Такий висновок не підтверджений доказами, суперечить матеріалам справи та спростовується випискою за 19 листопада 2013 року, де зазначено, що погашення кредиту та відсотків, ОСОБА_4 від 18 липня 2013 року. Суд не врахував, що видатковий касовий ордер, на який посилається позивач як на підставу передачі грошей, не відповідає закону та не підтверджує отримання нею грошей, оскільки прізвище позичальника - Калюніна, номер паспорта позичальника вказаний у видатковому касовому ордері інший, ніж у апелянта, відсутній у видатковому касовому ордері власноручний запис про одержання готівки із зазначенням суми, підпис на видатковому касовому ордері про отримання грошей не належить їй.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір №2292, укладений 04 червня 2013 року між сторонами відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину; відповідачем порушено зобов'язання за кредитним договором, тому заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору №2292 від 04 червня 2013 року за недоведеністю заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 04 червня 2013 року між КС «Самопоміч» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2292, за яким позичальник отримала 3 000 гривень на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечення.

Факт одержання коштів підтверджується видатковим касовим ордером від 04 червня 2013 року, який підписала ОСОБА_4

Відповідно до п. 1.4. кредитного договору термін користування кредитом встановлюється з 04 червня 2013 року по 04 червня 2014 року. Плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 48,0 % річних за фактичну кількість календарних днів користування кредитом за виключенням для надання кредиту (п.2.1.) (а.с.3).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки №2292 від 04 червня 2013 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ОСОБА_4 порушила умови погашення кредиту за укладеним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором на 20 травня 2016 року, відповідно до якого заборгованість відповідачки становить 12 449,31 гривень, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 3 000 гривень, заборгованість по відсотках - 9 449,31 гривень (а.с.104).

Будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_4 за укладеним кредитним договором відповідачкою не подано.

Оскільки ОСОБА_4 не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором та обґрунтовано задовольнив первісний позов кредитора.

Відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу України та статті 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_4 була ознайомлена з усіма умовами договору, що підтверджено її підписом на кредитному договорі №2292 від 04 червня 2013 року та графіку розрахунків (а.с.3, 7). Вона власноручно заповнила та підписала заяву про отримання кредиту, із статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ознайомлена, з умовами надання кредиту погоджується, і правильність поданих відомостей підтверджує, з власного рахунка 19 листопада 2013 року сплатила для погашення кредиту кредитній спілці 250 гривень, що підтверджується копією виписки по рахунку на а.с. 75.

За клопотанням представника ОСОБА_4 судом першої інстанції у даній справі була призначена технічна експертиза, на вирішення якої було поставлено питання, чи відповідає час вчинених даних в касову книгу по кредитному договору№2292 від 04 червня 2013 року вказаній даті від 04 червня 2013 року.

Однак експертиза не була проведена у зв'язку з відмовою ОСОБА_4 оплатити визначені кошти за проведення експертизи.

Представник кредитної спілки у засіданні апеляційного суду наголосив на тому, що у суді першої інстанції пропонував ОСОБА_4 поставити питання перед експертом щодо виконання нею підпису на кредитному договорі та касовому ордері про отримання кредиту чи інших документах, однак вона відмовилась у проведенні такого дослідження, хоча вважає, що кредитний договір не підписувала і гроші від спілки не отримувала.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта також підтвердила, що ОСОБА_4 питання про призначення експертизи почерку щодо її підписів на документах за кредитним договором не ставить.

Суд першої інстанції при розгляді справи детально з'ясував усі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача ОСОБА_4 та її заперечення проти позову КС «Самопоміч», правильно оцінив усі докази сторін та обґрунтовано задоволив позов КС «Самопоміч» та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді І.О. Максюта

В.Д. Фединяк