Номер провадження 2/754/498/17 Справа №754/8537/16-ц
12 січня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Панченко О.М.
за участі секретарів судового засідання - Демчук Ю.В., Полярній М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області про визнання правочину удаваним та визнання права власності на рухоме майно, -
Позивач в липні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору доручення від 24.08.2013 року, що був укладений між нею та відповідачем ОСОБА_4 на підставі якого 24.08.2013 року була видана та посвідчена довіреність приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрована в реєстрі за №3327 - удаваним правочином, вчиненим для приховання договору купівлі-продажу транспортного засобу типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року що укладений між нею з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу ОСОБА_4) з другої сторони; визнати за нею право власності на транспортний засіб - типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року та зняти арешт та розшук з вказаного вище транспортного засобу. Мотивувала свої вимоги тим, що 24 серпня 2013 року вона придбала у відповідача ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу ОСОБА_4) автомобіль типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року. Належність вказаного автомобіля Відповідачу ОСОБА_4 на праві власності підтверджувалася свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, виданого МРЕВ-1 ДАІ ГУМВС України в Одеській області 23.06.2005. Домовившись усно про всі істотні умови купівлі-продажу автомобіля, вона 24.08.2013 року сплатила Відповідачу ОСОБА_4 кошти у сумі 9 000,00 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США на відповідну дату (799,3000 грн. за 100 доларів США) становило 71 937,00 грн., після чого Відповідач ОСОБА_4 того ж дня посвідчила у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. довіреність (зареєстрована в реєстрі за №3327) на її ім'я, якою надала позивачу повноваження користування, експлуатації та продажу зазначеного транспортного засобу за ціну та на умовах, визначених на її власний розсуд. Також Відповідач передала їй свідоцтво про реєстрацію ТЗ та ключі від нього, а також розписку про отримання коштів у сумі 9 000,00 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США на відповідну дату (799,3000 грн. за 100 доларів США) становило 71 937,00 грн., як оплату вартості автомобіля. У зв'язку із її нетривалим перебуванням у місці продажу автомобіля, а саме в м. Одеса, необхідністю тривалого оформлення переходу права власності на автомобіль в органах ДАІ (збирання різних довідок, оформлення оцінок та ін.), яке зайняло б не один день, та витрачання коштів на оформлення зазначених дій, яких на той час позивач не мала при собі, між нею та Відповідачем ОСОБА_4 була досягнута домовленість про оформлення на ім'я позивача саме довіреності із зазначенням усіх необхідних повноважень щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а не договору купівлі-продажу у нотаріуса чи довідки-рахунка в органах ДАІ. Фактично між нею та Відповідачем ОСОБА_4 був вчинений удаваний правочин, оскільки замість договору купівлі-продажу була оформлена довіреність на її ім'я. Між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, зміст досягнутої згоди полягав у тому, що Відповідач передала належний їй на праві власності автомобіль у її власність, а вона прийняла автомобіль і сплатила за нього певну грошову суму. Таким чином, вважає, що набула право власності на зазначений автомобіль на законних підставах, оскільки між нею та Відповідачем фактично було вчинено правочин договору купівлі-продажу. Із сукупного аналізу обставин, що викладені вище, з нормами ЦК України та наведеними доказами - довіреністю та розпискою про отримання коштів, вважає, що удаваний договір доручення на підставі, якого 24.08.2013 року було видано Довіреність приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровану в реєстрі за № 3327, за своїми істотними ознаками відповідає істотним умовам договору купівлі - продажу. Тому до відносин, що виникли між сторонами, слід застосувати норми закону, що регулюють договір купівлі - продажу. Зазначила, що з моменту передачі їй автомобіля, свідоцтва про реєстрацію і ключів від нього, у неї дійсно виникло право власності на нього. Проте, коли вона звернулась до органів ДАІ з метою переоформлення автомобіля на своє ім'я, то з'ясувала, що перереєструвати автомобіль на себе вона не може, бо такий правочин повинен вчинятися між двома особами. У зв'язку із цим та відсутністю коштів і часу щоб займатися вказаним питанням, вона продовжувала користуватися належним їй автомобілем маючи свідоцтво про його реєстрацію та ключі. 17.12.2013 року на виїзді з м. Київ на Житомирському шосе автомобіль під її керуванням був зупинений інспектором ДПС ДАІ ГУМВС України в м. Києві Сараною П.П., та був затриманий і переміщений на спеціальний майданчик, про що було складено відповідний акт. Підставою такого затримання, як було зазначено в акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, став його розшук ВПВР ГУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №2-7944/10 від 25.10.2013 року, відповідно до ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». Зазначена інформація була наявна в базі ДПС ДАІ ГУМВС України. Таким чином, обставина обтяження транспортного засобу шляхом накладення арешту на спірний автомобіль та його розшуку доказується відповідними записами в базі ДПС ДАІ ГУМВС України. Про ці обставини їй не було відомо під час укладання договору купівлі-продажу з Відповідачем ОСОБА_4 На її письмовий запит на отримання публічної інформації від 26.10.2015 року до ДП МВС України «Розвиток», зазначене підприємство надало відповідь від 30.10.2015 №1745, що транспортний засіб Honda Legend д.н.з. НОМЕР_1 зберігається на спеціальному майданчику ДП МВС України «Розвиток» за адресою вул. Пухівська, 3 у Деснянському районі м. Києва. До затримання спірний автомобіль перебував у розшуку ВПВР ГУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №2-7944/10 від 25.10.2013 року, відповідно до ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». В зв»зку з викладеним вище, позивач була вимушена звернутися до суду з даними позовними вимогами.
Позивач в судовому засіданні підтримала в повному обсязі вимоги свого позову та просила суд про їх задоволення.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи, причини її неявки суду невідомі.
Представник відповідача Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом належним чином про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.
На підставі ст. 224 ЦПК, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів без присутності відповідачів по справі, які належним чином повідомлені про розгляд справи і від них не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти чого в судовому засіданні позивач не заперечувала.
Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 серпня 2013 року позивач по справі придбала у відповідача ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу ОСОБА_4) автомобіль типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року. Належність вказаного автомобіля Відповідачу ОСОБА_4 на праві власності підтверджувалася свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, виданого МРЕВ-1 ДАІ ГУМВС України в Одеській області 23.06.2005. (а.с. 11).
Як зазначила в судовому засіданні позивач, домовившись усно про всі істотні умови купівлі-продажу автомобіля, вона 24.08.2013 року сплатила Відповідачу ОСОБА_4 кошти у сумі 9 000,00 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США на відповідну дату (799,3000 грн. за 100 доларів США) становило 71 937,00 грн. (а.с. 13), після чого Відповідач ОСОБА_4 того ж дня посвідчила у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. довіреність (зареєстрована в реєстрі за №3327) на її ім'я, якою надала позивачу повноваження користування, експлуатації та продажу зазначеного транспортного засобу за ціну та на умовах, визначених на її власний розсуд. (а.с. 12).
Також Відповідач передала позивачу свідоцтво про реєстрацію ТЗ та ключі від нього і розписку про отримання коштів у сумі 9 000,00 доларів США, що відповідно до офіційно встановленого НБУ курсу гривні до долара США на відповідну дату (799,3000 грн. за 100 доларів США) становило 71 937,00 грн., як оплату вартості автомобіля.
Як пояснила позивач в судовому засіданні в зв'язку із її нетривалим перебуванням в м. Одеса, необхідністю тривалого оформлення переходу права власності на автомобіль в органах ДАІ, яке зайняло б не один день, та витрачання коштів на оформлення зазначених дій, яких на той час позивач не мала при собі, між нею та Відповідачем ОСОБА_4 була досягнута домовленість про оформлення на ім'я позивача саме довіреності із зазначенням усіх необхідних повноважень щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а не договору купівлі-продажу у нотаріуса чи довідки-рахунка в органах ДАІ. Вважає, що фактично між нею та Відповідачем ОСОБА_4 був вчинений удаваний правочин, оскільки замість договору купівлі-продажу була оформлена довіреність на її ім'я. Між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, зміст досягнутої згоди полягав у тому, що Відповідач передала належний їй на праві власності автомобіль у її власність, а вона прийняла автомобіль і сплатила за нього певну грошову суму. Таким чином, вважає, що набула право власності на зазначений автомобіль на законних підставах, оскільки між нею та Відповідачем фактично було вчинено правочин договору купівлі-продажу.
Коли позивач звернулась до органів ДАІ з метою переоформлення автомобіля на своє ім'я, то з'ясувала, що перереєструвати автомобіль на себе вона не може, бо такий правочин повинен вчинятися між двома особами. У зв'язку із цим та відсутністю коштів і часу щоб займатися вказаним питанням, вона продовжувала користуватися належним їй автомобілем маючи свідоцтво про його реєстрацію та ключі.
17.12.2013 року на виїзді з м. Київ на Житомирському шосе автомобіль під її керуванням був зупинений інспектором ДПС ДАІ ГУМВС України в м. Києві Сараною П.П. та був затриманий і переміщений на спеціальний майданчик, про що було складено відповідний акт. (а.с. 14). Підставою такого затримання, як було зазначено в акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, став його розшук ВПВР ГУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №2-7944/10 від 25.10.2013 року, відповідно до ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». Зазначена інформація була наявна в базі ДПС ДАІ ГУМВС України. Таким чином, обставина обтяження транспортного засобу шляхом накладення арешту на спірний автомобіль та його розшуку доказується відповідними записами в базі ДПС ДАІ ГУМВС України. Про ці обставини їй не було відомо під час укладання договору купівлі-продажу з Відповідачем ОСОБА_4
На письмовий запит на отримання публічної інформації від 26.10.2015 року до ДП МВС України «Розвиток», зазначене підприємство надало відповідь від 30.10.2015 №1745, що транспортний засіб Honda Legend д.н.з. НОМЕР_1 зберігається на спеціальному майданчику ДП МВС України «Розвиток» за адресою вул. Пухівська, 3 у Деснянському районі м. Києва. (а.с. 15). До затримання спірний автомобіль перебував у розшуку ВПВР ГУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №2-7944/10 від 25.10.2013 року, відповідно до ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження».
В зв»зку з викладеним вище, позивач була вимушена звернутися до суду з даними позовними вимогами.
Стаття 41 Конституції України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.
Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем по справі в судовому засіданні було наведено суду належні докази того, що оспорюваний договір містить ознаки удаваного правочину,тому вимоги позову є підставними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 154, 212-215,224-233 ЦПК України, ст. ст. 202,205,235,237,244,328,334,392,655 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",
Визнати договір доручення від 24.08.2013 року, укладений між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу ОСОБА_4) з другої сторони, на підставі якого 24.08.2013 року була видана та посвідчена Довіреність приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрована в реєстрі за № 3327, - удаваним правочином, вчиненим для приховання договору купівлі-продажу транспортного засобу - типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005, що укладений між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу ОСОБА_4) з другої сторони.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб - типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року.
Зняти арешт та розшук з транспортного засобу - типу легковий сєдан, марки Honda, модель Legend, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеській області 23.06.2005 року.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Головуючий О.М. Панченко