Категорія 48 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої Шемети Т. М.,

суддів: Зайцева А. Ю., Рибчинського В. П.

за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В.,

позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 Й та його представника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

11.06.2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 та ставила за вимогу визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна та, уточнивши позовні вимоги (а.с.232-233, т.1), просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю та виділити їй ? частку квартири АДРЕСА_1 а в м. Вінниці;

- визнати спільною сумісною власністю та виділити їй ? частку легкового автомобіля НОМЕР_1, сірого кольору, 2012 року випуску;

- визнати спільною сумісною власністю та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 37 508, 82 грн. за ? частку легкового автомобіля НОМЕР_2, бежевого кольору, 2003 року випуску;

- визнати спільною сумісною власністю та стягнути з відповідач на її користь грошову компенсацію в розмірі 70 451 грн. 89 коп. за ? частку вартості будівельних матеріалів та обладнання, використаних на будівництво збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою Вінницько-Хутірська сільська рада, садова ділянка СТ «Сонячний» СТД «Писарівський», 14.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 легковий автомобіль НОМЕР_1, сірого кольору, 2012 року випуску набутий під час спільного проживання однією сімєю, як чоловік та інка без реєстрації шлюбу; визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину легкового автомобіля НОМЕР_3, сірого кольору, 2012 року випуску. В задоволенні решти позовних вимого відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати прийняте рішення у частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що все рухоме та нерухоме майно було придбане внаслідок спільної праці її та відповідача ОСОБА_4, а тому суд безпідставно відмовив в визнанні спільною сумісною власністю і в поділі квартири по вул. Пирогова, 59 а, будівельних матеріалів для будівництва садового будиночка та автомобіля КІА.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав. Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважають її необґрунтованою та надуманою.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб що зявилися в судове засідання, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

Задовольняючи позовну заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що посилався на розяснення Пленуму Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Враховуючи викладене та те, що під час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ними було набуте майно, а саме автомобіль НОМЕР_4, сірого кольору, 2012 року випуску, суд прийшов до висновку, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тому за ОСОБА_2 необхідно визнати право власності на ? частину легкового автомобіля НОМЕР_3, сірого кольору, 2012 року випуску.

Рішення в частині задоволення позову не оскаржується, а тому в цій частині не переглядається судом апеляційної інстанції (ст. 303 ЦПК України).

З рішенням в частині відмови в задоволенні позову повністю погодитись не можна.

Судом встановлено наступне:

- рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року встановлено, що ОСОБА_2, 04.01.1944р.н. та ОСОБА_4, 04.06.1945р.н. проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до осені 2014 року (т.1а.с.88).

-ОСОБА_4 є членом СТД «Писарівський» с.т. «Сонячний», земельна ділянка № 14, з 1987 року він є власником земельної ділянки, розташований на ній будинок не введений в експлуатацію, право власності на нього відсутнє (а.с.70)

- ОСОБА_4 на підставі біржової угоди 9/0400 від 21.10.2006 року є власником КІА SEPHIA 1,6 д.н.з. НОМЕР_5, бежевого кольору, 2003 року випуску, що підтверджено обліковою карткою транспортного засобу (а.с.18, т.1); Вартість транспортного засобу становить 75 017 грн. 63 коп., що підтверджено висновком експерта № 30-03/16 КЕ судової авто товарознавчої експертизи від 31.03.2016 року (а.с.166-183, т.1).

-Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до осені 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову стосовно квартири, суд виходив з того, що квартира № 213 в будинку № 59 а, по вул. Пирогова в м. Вінниці була придбана 09.04.2001 року ОСОБА_4, а факт проживання позивача та відповідача однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року з 01.01.2004 року до осені 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю та стягнення з відповідач на користь позивача грошової компенсації в розмірі 70 451 грн. 89 коп. за ? частку вартості будівельних матеріалів та обладнання, використаних на будівництво збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою Вінницько-Хутірська сільська рада, садова ділянка СТ «Сонячний» СТД «Писарівський», 14, - суд виходи в з того, що позивач не довела придбання нею будь-яких матеріалів та обладнання для будівництва.

Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного:

Позивач зазначає, що вони і до 2004 року проживали спільно однією сімєю з відповідачем, а судовим рішенням встановлено факт такого проживання лише з 01.01.2004 року (з набранням чинності Сімейним кодексом України), а не тому що до цього часу вони не проживали як сімя.

До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сімю України, який не містив норми, аналогічної статті 74 СК України.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, доведенню підлягав не лише сам факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

В справі що розглядається позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про її грошову чи трудову участь в придбанні квартири № 213 в будинку № 59 а, по вул. Пирогова в м. Вінниці, в придбанні будь-яких будівельних матеріалів для будівництва самочинного садового будиночка в СТ «Сонячний» СТД «Писарівський», 14, -а тому висновок суду першої інстанції про відмову в визнанні цієї квартири спільною сумісною власністю та її поділ, - є вірним. Такий висновок суду узгоджується з Правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № ? 6-1026цс15.

Посилання позивача на те, що в технічному паспорту вказано рік забудови 2004, а тому це свідчить про те, що цей будиночок збудовано під час встановленого судовим рішенням спільного проживання її та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу, - не заслуговує на увагу, так як будівельно-технічною експертизою № 304 від 30.11.2016 року (а.с.184 115) питання року забудови не вирішувалось, вартість використаних для будівництва матеріалів вказана станом на 15.11.2016 року, а технічний паспорт, на який посилається позивач, виготовлений на її замовлення і рік забудови документально не підтверджений, а відповідач є членом товариства з 8 червня 1987 року, що підтверджено Членською книжкою садовода, а земельна ділянка, на якій є самочинна забудова, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 з 09.06.2009 року (державний акт ЯЗ 45376 від 09.06.2009 року)(викопіювання з плану з зазначенням правовстановлюючого документа на а.а.20, т.1).

Стосовно відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю та стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі 37 508, 82 грн. за ? частку легкового автомобіля НОМЕР_2, бежевого кольору, 2003 року випуску, - слід зазначити наступне:

Відмовляючи в позові в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що сторони не заперечили, що в 2013 році автомобіль був проданий по довіреності і кошти від його продажу пішли на придбання автомобіля НОМЕР_1.

Однак такий висновок суду є невірним.

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-688цс15).

В справі що розглядається власником автомобіля НОМЕР_2, бежевого кольору, 2003 року випуску є відповідач ОСОБА_4, що підтверджено обліковою карткою приватного транспортного засобу (а.с.18), автомобіль ним придбаний автомобіль було придбано 21.10.2006 року, тобто під час встановленого судовим рішенням спільного проживання як чоловіка та дружини однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача, атому вказаний автомобіль на підставі ст. 74 СК України є спільною сумісною власністю позивача та відповідача по справі.

Беручи до уваги, що висновком судової авто товарознавчої експертизи від 31.03.2016 року № 30-03/16 КЕ (а.с.166-183, т.1). вартість вказаного транспортного засобу становить 75 017 грн. 63 коп., на користь позивача, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, слід стягнути з відповідача грошову компенсацію за ? частку автомобіля в розмірі 37 508 гривень 82 коп.

Тому в цій частині доводи апеляційної скарги є підставними, ухвалене по справі рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового.

В решті рішення суду першої інстанції є вірним, ґрунтується на встановлених обставинах по справі, постановлене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2017 року в частині відмови в визнанні спільною сумісною власністю та стягнення компенсації за автомобіль КІА SEPHIA, 1.6, д.н.з. НОМЕР_6, бежевого кольору, 2003 року випуску, - скасувати та в цій частині ухвалити нове:

Визнати автомобіль КІА SEPHIA, 1.6, д.н.з. НОМЕР_6, бежевого кольору, 2003 року випуску спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за ? частину автомобіля КІА SEPHIA, 1.6, д.н.з. НОМЕР_6, бежевого кольору, 2003 року випуску, в розмірі 37 508 (тридцять сім тисяч пятсот вісім) гривень 82 коп..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Т. М. Шемета