Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Номер провадження 22-ц/778/10/17 Суддя-доповідач Крилова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

Суддів: Трофимової Д.А.

При секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири.

В позові позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_7, яка була зареєстрована в м. Санкт-Петербург, Росія, АДРЕСА_1.

Після її смерті відкрилась спадщина в Росії на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, Росія, та в Україні на квартиру АДРЕСА_3.

Після смерті матері, вона звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м. Санкт-Петербург, та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2011року, відповідно до яких, вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м. Санкт-Петербург, Росія, АДРЕСА_1, та на грошові вклади і компенсації, які належали за життя її матері.

24 січня 2013 року вона звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира АДРЕСА_3.

Постановою від 26 червня 2013 року нотаріус Любіченковська А.С. відмовила їй у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на той час, АДРЕСА_4 не належала на праві власності померлій ОСОБА_7

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 21 листопада 2012 року право власності в порядку спадкування за законом було визнано за ОСОБА_5, який 22 січня 2013 року продав квартиру ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Савицькою О.В., після чого, ОСОБА_6 05 квітня 2013 року продала квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горбашко М.В.

За апеляційною скаргою позивачки 11 вересня 2013 року апеляційний суд Запорізької області скасував рішення Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 21 листопада 2012 року та ухвалив нове рішення, яким у позові ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_7, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом відмовив.

Посилаючись на зазначені обставини позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_5, укладеного 22 січня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Савицькою О.В., витребувати від ОСОБА_3 зазначену квартиру, визнати за нею право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, якій квартира належала на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2000 року, посвідченого нотаріусом першої Запорізької державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-848.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 на користь громадянки Росії ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 суму судового збору 3040,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить в частині задоволення вимоги про витребування належної ОСОБА_3 квартири скасувати та ухвалити нове рішення , яким відмовити ОСОБА_4 у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири із чужого незаконного володіння у добросовісного набувача ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_4, яка є єдиною спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_7, прийняла спадкове майно, що знаходиться на території Росії, тому вона має право на спадкування майна, що знаходиться на території України.

Відповідач ОСОБА_5 заволодів майном померлої ОСОБА_7 безпідставно, не враховуючи волі спадкоємця майна - позивачки у справі.

Судова колегія вважає, що такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і здобутим доказам.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_7 належала на праві власності ОСОБА_7, громадянці Росії, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2000 року, посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори № 2 за реєстровим № 2-848 (а.с.16 т. 1). ОСОБА_7 була зареєстрована в м.Санкт-Петербург, Росія, АДРЕСА_8 (а.с. 227 т. 1). ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла (a.c. 12, т. 1).

Після смерті ОСОБА_7, її дочка ОСОБА_4, звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м.Санкт-Петербург із заявою від 27 липня 2011 року про прийнятті спадку (а.с. 225-226 т. 1). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 21 вересня 2011 року, вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м. Санкт-Петербург, Росія, АДРЕСА_9. і грошові вклади і компенсації, які належали за життя матері позивачки (а.с. 237-238 т. 1).

24 січня 2013 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу Любіченковської А.С. із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира АДРЕСА_10 (а.с. 214 т. 1).

Постановою від 26 червня 2013 року нотаріус Любіченковська А.С. відмовила позивачці у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на той час, АДРЕСА_11 не належала на праві власності померлій ОСОБА_7 (а.с. 243-244 т. 1).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_7 за життя на території України не мешкала, а декілька років до своєї смерті, вона здавала АДРЕСА_12, яка їй належала на праві власності, за договорами оренди (а.с. 249-253, т. 1).

Як встановив суд першої інстанції, дізнавшись про смерть ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_5, який орендував квартиру звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_7, встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 21 листопада 2012 року позов ОСОБА_5 було задоволено в повному обсязі із визнанням за ним права власності на АДРЕСА_13 в порядку спадкування за законом (а.с. 45-47 т. 1).

Таке рішення було скасоване та 11 вересня 2013 року апеляційний суд Запорізької області ухвалив нове рішення, яким у позові ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_7, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, відмовив.

Натомість до ухвалення рішення Апеляційним судом, 22 січня 2013 року ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Савицькою О.В.

Через незначний проміжок часу, ОСОБА_6 05 квітня 2013 року продала квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горбашко М.В., що підтверджується довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 20-22 т. 1).

Заперечуючи проти рішення про витребування майна від добросовісного власника, відповідач посилався в апеляційній скарзі на те, що до зазначених правовідносин з приводу отримання позивачкою спадщини має бути застосованим закон України «Про міжнародне приватне право».

Але суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи та ту обставину, що спадкодавець померла у Російській Федерації, тоді як мала нерухоме майно і в РФ і в Україні.

Відповідно до ст. 70, 71 Закону України "Про міжнародне приватне право" спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

22 січня 1993 року держави - члени СЕД (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14 квітня 1995 року вона набула чинності для України.

Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Конвенція закріплює право громадян кожної із Договірних Сторін щодо успадковування на територіях інших Договірних Сторін майна чи прав за законом чи заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, що і власні громадяни. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої розташоване це майно.

Відповідно до п. 2 ст. 45 Конвенції, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Згідно зі ст. 48 зазначеної Конвенції провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв'язку з провадженням по справах про спадщину.

Позивач ОСОБА_4 є єдиною спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_7, оскільки відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, вона входить до першої черги на право спадкування за законом як рідна дочка померлої. Ці обставини підтверджені документами, які знаходяться в матеріалах спадкової справи, направленої до суду приватним нотаріусом ОСОБА_9, частка яких, була витребувана із матеріалів спадкової справи, надісланої від нотаріуса ОСОБА_13 з м. Санкт-Петербург (а.с. 213-245 т.1).

Оскільки судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері - спадкодавця, і яка прийняла спадщину після смерті матері на території Російської Федерації, отримала відповідне свідоцтво, суд дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати визнання за нею права власності на ту частину спадщини, яка знаходиться на території України.

Так, позивач зазначала, що про смерть матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_4 дізналася тільки у 2011 році, тому що мати позивачки з 01 грудня 2009 року перебувала у розшуку, що підтверджується довідкою Управління ВС по Виборгському району м. Санкт-Петербург, Росія. Дізнавшись про смерть матері, позивачка, у встановлений законом строк, звернулася до нотаріуса за місцем знаходження спадкового майна в м. Санкт-Петербург, Росії та отримала свідоцтва про право на спадкування за законом.

Позивачка прийняла спадкове майно, вважаючи себе спадкоємцем не тільки майна, що знаходилося на території Росії, як вона зазначила в своїх письмових поясненнях, направлених до суду але і на майно, що знаходилося на території України, тобто, на спірну квартиру.

Суд першої інстанції правильно послався на роз'яснення п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», за якими при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. Право на успадкування нерухомого майна, згідно зі статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», регулюється законодавством країни, на території якої знаходиться це майно.

Відтак позивачка, громадянка Росії, відповідно до вимог ст. 410 ЦПК України, має право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів та на неї поширюється дії та положення законодавчих актів, що є дійсними та території України. Вона має права та обов'язки нарівні з фізичними та юридичними особами України.

Враховуючи, що за ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, суд зробив висновок, що місцем відкриття спадщини є м. Санкт-Петербург, Росії, де спадкодавцеві на праві власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_14, на яку позивачка ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 вересня 2011 року.

З огляду на те, що відповідно вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а відтак позивачка, яка не була усунена від права спадкування відповідно до вимог ст. 1224 ЦК України, прийнявши спадок в Росії, прийняла і спадкове майно, що знаходилося на території України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач мала звернутися до нотаріальної контори за місцем спірної квартири з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, але не зробила цього, не породжує у відповідача право на спірну квартиру.

Так, позивач заверталася з заявою до нотаріальної контори, але на час подання заяви спадкова квартира вже була відчужена, що позбавило позивача і можливості оформити спадкові права в позасудовому порядку, або, у разі необхідності, з застосуванням положень ст. 1272 ЦК.

Незаконність вибуття нерухомого майна - спірної квартири з володіння власника встановлена рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 вересня 2013 року.

Так, ОСОБА_5 отримав право власності на спірну квартиру безпідставно, а тому не мав права на ї відчуження.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позву про визнання недійсним договору купівлі-продажу не оскаржене.

Натомість вирішуючи питання про законність витребування майна у добросовісного набувача, судова колегія враховує, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

З огляду на викладене, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим у справі доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права не порушені, застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: