28 березня 2017 року
судді Апеляційного суду Вінницької області Ковальчука О.В. стосовно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди про утворення третейського суду
На підставі ст. 19 ЦПК України вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно зазначеної ухвали апеляційного суду з огляду на наступні обставини.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2017 року у вказаній справі апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2017 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення районного суду, колегія суддів виходила з того, що оскільки при укладенні оспорюваної угоди про утворення третейського суду від імені малолітньої ОСОБА_3 діяла лише її мати ОСОБА_6, а ОСОБА_1, як батько цієї дитини такої угоди від її імені не укладав, своєї згоди на її вчинення не надавав, участі у розгляд справи третейським судом не приймав, тому суд, керуючись ст. ст. 14, 48 ЦК УРСР 1963 року, Положенням про третейський суд (Додаток 2 до ЦПК України 1963 року) дійшов вірного висновку про задоволення позову, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
З таким висновком колегії суддів погодитись не можу з наступних підстав.
Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У справі, яка переглядається, суд виходив із того, що оскільки при укладенні оспорюваної угоди про утворення третейського суду від імені малолітньої ОСОБА_3 діяла лише її мати ОСОБА_6, а ОСОБА_1, як батько цієї дитини такої угоди від її імені не укладав, своєї згоди на її вчинення не надавав, участі у розгляд справи третейським судом не приймав, тому її слід визнати недійсною. При цьому суд не звернув увагу на те, що позовна заява позивача на порушення вимог ст.119 ЦПК України щодо її змісту не містить посилання на те, які конкретно права, свободи чи інтереси позивача порушено укладенням оспорюваної угоди і в чому саме вони полягають. Тому посилання суду у своєму рішенні на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом через порушення його особистого права на вчинення дій, а саме, укладення ним угоди як батьком від імені своєї неповнолітньої доньки, не відповідає змісту позовної заяви.
При цьому судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушено права позивача у зв'язку з тим, що при укладенні оспорюваної угоди про утворення третейського суду від імені малолітньої ОСОБА_3 діяла лише її мати ОСОБА_6, а ОСОБА_1, як батько цієї дитини такої угоди від її імені не укладав.
Вказана правова позиція про застосування ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України викладена у постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року (справа № 6-84цс14), яку колегія суддів, враховуючи положення ст. 360-7 ЦПК України, повинна була взяти до уваги.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку із невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тобто на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Суддя Апеляційного суду
Вінницької області О.В.Ковальчук