Справа № 204/6457/16-ц
Провадження № 2/204/226/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря Старостенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, реєстровий номер 1-548; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за номером 6988581 від 13 вересня 2014 року за ОСОБА_3. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 22 червня 1998 року на підставі договору дарування вона отримала право власності на ? частини квартири АДРЕСА_2. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстром № 1636. 18 березня 2010 року на підставі свідоцтва по право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 2-565, вона успадкувала право власності на іншу ? частину вищезазначеної квартири після смерті її чоловіка. Спірна квартира № 16 загальною площею 57 кв.м. розміщена в житловому будинку літ.А-4, складається з наступних приміщень: 1 коридор, 2 житлова, 3 комора, 4 коридор, 5 та 6 житлові, 7 кухня, 8- ванна, 9 вбиральня, І балкон. Зазначила, що в період останніх пяти років різко погіршився стан її здоровя, у звязку з хворобою ніг їй стало важко пересуватися пішки, ходити по сходинках, обслуговувати себе здійснювати покупки, готувати їжу тощо. Також зазначила, що значно погіршився її зір та слух. На початку хвороби їй допомагали сусіди та друзі, однак вона вирішила укласти договір довічного утримання. В період серпень-вересень 2014 року вона домовилась про це з відповідачем - ОСОБА_3, яка є родичкою та була згодна доглядати її. У звязку з неможливістю пересування на великі відстані підготовку усіх документів здійснювала відповідач та її довірена особа. 13 вересня 2014 року їй додому привезли для підпису документи, які вона підписала. Станом на сьогоднішній день вона зареєстрована та проживає у зазначеній квартирі. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 13 вересня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за номером 1-548. Також, в цей же день в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_3 В подальшому відповідач провідувала позивача, іноді купувала продукти та готувала їжу, купувала медичні препарати. Зазначила, що для здійснення цього вона надавала відповідачу відповідні грошові кошти з власної пенсії. Також за рахунок власних коштів вона весь час надавала відповідачу кошти для здійснення оплати вартості комунальних послуг, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Приблизно у липні 2016 року стан здоровя позивача погіршився, у звязку з чим вона зателефонувала відповідачу з проханням приділити їй увагу, придбати медичні препарати та приготувати їжу. Під час цієї розмови відповідач повідомив позивача про те, що у 2014 році було оформлено не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу. Після цього вона запросила юриста, який вивчив наявні у неї документи та розяснив, що у 2014 році було укладено договір купівлі-продажу, умови якого для позивача є невигідними. Вважає, що відповідач, скориставшись хворобливим станом позивача та необізнаністю в юридичних питаннях переоформлення нерухомості, фактично залишила позивача без майна. При цьому зазначила, що при ознайомленні з текстом договору купівлі-продажу вона дізналась, що нібито отримала від відповідача гроші за продану квартиру, тоді як грошових коштів вона не отримувала, усі витрати з оформлення договору були сплачені за її рахунок, що становило приблизно 18000 грн. Вважає, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що вона не мала намір укладати договір купівлі-продажу, не отримувала грошових коштів в якості оплати за продане нерухоме майно, за станом здоровя вона не мала можливості прибувати до нотаріальної контори та зазначена нотаріальна контора не обслуговує Красногвардійський район м. Дніпро. Просить прийняти до уваги, що відповідно до п. 3 спірного договору звітом про оцінку майна № 212417_04092014_09-5, який виконано ТОВ «Центр оцінки майна», ринкова вартість квартири визначена в розмірі 450 850,00 грн. Відповідно п. 4 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 149 000,00 грн., що значно нижче за визначену ринкову вартість. На думку позивача це свідчить про недійсність договору, який укладено внаслідок важких обставин на невигідних умовах. Посилалась на ст. 235 ЦК України, згідно якої удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Зазначила, що сторони спірного правочину, фактично уклавши та виконавши договір купівлі-продажу, формально уклали та нотаріально посвідчили договір дарування. Саме тому позивач звернулася із даним позовом до суду, і просить його задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що з відповідачем вони родичі і вона їй допомагала по господарству, купувала за гроші позивача необхідні речі та їжу, та прибиралася у квартирі. Вони разом досягли згоди укласти договір по довічного утримання, а після її смерті квартира залишиться відповідачу. Оформленням усіх документів займалася відповідач. Коли їй привезли до дому договір вона його прочитала,однак оскільки погано розуміє українську мову не дуже добре його зрозуміла, та оскільки стосунки у них з відповідачем були довірительні та добрі, вона підписала договір вважаючи що у ньому все відображено як вони домовилися. Однак, пізніше вона дізналася про те, що насправді вони уклали договір купівлі-продажу квартири, і що квартира належить відповідачу. Однак ніяких грошей від відповідача за квартиру вона не отримувала. Будь-яких перешкод у користуванні вказаної квартирою, як до підписання договору так і після його укладення, відповідач їй не чинить та не намагається її висилити, або якимось іншим чином перешкоджати їй у володінні та користуванні квартирою.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що вона з позивачем є родичкою, вона дружина племінника позивача. У них завжди були гарні стосунки. Коли у 2013 році вона повернулася з-за кордону вона прийшла до позивача провідати її, та після цього завжди їй допомагала та навідувала її приблизно три рази на тиждень. Вони з позивачем досягли згоди, що квартиру позивач їй продасть, а вона буде допомагати їй та доглядати до самої смерті. При цьому позивач залишиться проживати у цій самій квартирі. Після цього вона зробили копії усіх необхідних документів та попросила свого знайомого Віктора аби той зайнявся оформленням договору. Після того, як все було підготовлено, Віктор привіз до квартири позивача нотаріуса та вони підписали угоду. Гроші за купівлю квартири вона віддавала не у день укладення квартири, а в інший день, при цьому вони були тільки вдвох з позивачем. Після того як вони оформили договір позивач продовжила проживати у цій квартирі, і навіть рахунки на оплату комунальних послуг, вона на своє імя не переоформлювала та продовжувала допомагати та доглядати за позивачем. Під час укладення договору вона мала намір укласти саме договір купівлі-продажу квартири, а не будь-яку іншу угоду, оскільки вони ще раніше домовилися з позивачем про укладення договору купівлі-продажу. Наміру приховати будь-яку іншу угоду вона не мала. Після того як вони уклали договір вона жодним чином не чинить перешкоди позивачу у користуванні та володінні квартирою, остання в ній проживає та користується нею.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити у його задоволені, оскільки підстав для визнання договору недійсним не має.

Представник третьої особи - Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі. Позивач є жінкою похилого віку, проживає одна та хотіла аби її хтось доглядав до смерті взамін на квартиру. З відповідачем по справі вони родичі. Відповідач інколи доглядала позивача та допомагала їй, приносила продукти. Які купувала за гроші позивача. У 2015 році їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу. Позивач їй казала,що вони з відповідачем домовлялися укласти договір довічного утримання. Також повідомила, що позивач має гарний слух, та зір також добрий, однак тільки в окулярах. Вона заходить до позивача до квартири раз на день, оскільки їй завжди потрібна якась допомога по дому.

Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 13 вересня 2014 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_3. Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі № 1-548 (а.с. 6).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 4 вказаного договору купівлю-продаж зазначеної квартири було вчинено за 149 000,00 грн. Підписанням цього Договору сторони свідчать про одержання Продавцем від Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.

У пункті 7 вказаного Договору зазначено, що Покупець в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та нерухоме майно, що є предметом даного Договору, належатиме їй на праві особистої приватної власності.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано на імя ОСОБА_8 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 вересня 2014 року, що підтверджується витягом № 26770749 від 13.09.2014 року (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 просила визнати вищевказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним, зазначивши, що вона не мала намір укладати саме договір купівлі-продажу, не отримувала грошових коштів в якості оплати за продане нерухоме майно, та за станом здоровя не мала можливості прибути до нотаріальної контори, що також може підтвердити свідок ОСОБА_7

В обґрунтування позову позивач посилалась, як на підставу своїх вимог, на ст. 235 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, згідно п. 12 договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року, вимоги ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, сторонам роз'яснено нотаріусом.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля).

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Як вже зазначалося, позивач при зверненні до суду підставою свого позову вказав статтю 235 ЦК України, посилаючись на яку просив визнати укладений договір купівлі-продажу недійсним.

Однак, на підставі ст. 235 ЦК жодний правочин не може бути визнаний недійсним, оскільки законом не передбачена недійсність правочину на тій підставі, що він є удаваним, а лише передбачена можливість застосувати до відносин сторін норми права, які регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

За таких обставин слід дійти висновку, що позивачем з метою захисту своїх прав помилково обрана підстава позову, оскільки законом не передбачено визнання правочину недійсним на підставі ст. 235 ЦК України.

Також слід зазначити, що до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір купівлі-продажу, але насправді між ними існують інші правовідносини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення положень ст.ст. 10,60 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу.

Натомість у пункті 10 оспорюваного договору від 13.09.2014 року вказано, що продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Судом при розгляді справи не встановлено, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення іншої мети, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Обовязковою умовою для визнання правочину удаваними є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір приховати іншу угоду.

Доказів того, що обидві сторони насправді мали намір укласти іншу угоду, ніж договір купівлі-продажу квартири, стороною позивача суду не надано.

Відповідач у судовому засіданні підтвердила, що вона при укладенні договору купівлі-продажу мала намір укласти саме договір купівлі-продажу і її волевиявлення було направлено саме на укладення цього договору, і наміру приховати будь-яку іншу угоду не мала. Доказів, які б спростовували таке волевиявлення відповідача, стороною позивача суду не надано.

Твердження позивача про те, що грошових коштів за продаж квартири вона не отримувала взагалі, стороною позивача не доведено. При цьому, у п. 4 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2014 року зазначено, що підписання цього Договору сторонами свідчить про одержання Продавцем від Покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, в обґрунтування позову позивач посилалась, як на підставу своїх вимог, на ст. 233 ЦК України, та зазначала, що договір укладено внаслідок тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, а саме внаслідок наявності важкої хвороби і необхідності у догляді та сторонній допомозі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності

тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Посилання позивача на ст. 233 ЦК України як на підставу недійсності правочину суд вважає належним чином не доведеним, оскільки стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Також стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири позивач мала тяжку хворобу.

На підставі викладеного та враховуючи, що стороною позивача не доведено, що між позивачем та відповідачем виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу, тобто що сторонами укладено удаваний правочин, а також не доведено, що спірний договір купівлі-продажу квартири укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, суд приходить до переконливого висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним не має, у звязку з чим в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

Зважаючи на те, що вимоги позивача про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за номером 6988581 від 13 вересня 2014 року за ОСОБА_3 є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, то вони також задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 203, 215, 218, 233, 235, 655 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про реєстрацію права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез