Справа № 755/9348/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л., Сиченко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним посилаючись на те, що 02.12.2011 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Кредитний договір № 50002650. Відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу споживчий кредит у сумі 168 224, 96 грн., що в еквіваленті становить 20 960, 00 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою 9,9% річних для придбання автомобіля. Позивач вважає, що Кредитний договір є таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з таких підстав. Перед укладанням Кредитного договору банком не було надано попередньої інформації про умови кредитування та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Ненадання банком необхідної інформації про кредитні умови кваліфікується також як нечесна підприємницька практика та ввело її в оману. Позивач вважає, що внаслідок умисного невиконання відповідачем вимог законодавства щодо зазначення у спірному кредитному договорі детального розпису сукупної вартості кредиту для позивача, а зазначення замість нього орієнтовної сукупної вартості кредиту, позивача, який не має ані юридичної, ані економічної освіти введено в оману щодо суттєвої для нього обставини - грошових коштів, що вона повинна сплатити на користь відповідача протягом строку дії спірного кредитного договору та позбавлено свідомого вибору при укладенні договору про надання споживчого кредиту. Отже, узгоджена сукупна вартість кредиту та процентна ставка не відповідають фактичним. Оскільки під час укладення кредитного договору позивачу не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту та введено в оману, щодо відсоткової ставки за кредитним договором, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" даний правочин, який здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивачем 11.07.2016 року подано заяву про зміну підстав позову в порядку ст.31 ЦПК України. Згідно із заявою Позивач вважає, що Відповідачем не вказано реальну відсоткову ставку та абсолютне подорожчання кредиту, кредитний договір не містить істотних умов, які є обов'язковими відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, на думку Позивача, його було введено Відповідачем в оману. Також, Позивач зазначає, що йому не було надано інформацію про можливі ризики в разі зімни валютного курсу та про сукупну вартість кредиту, а умови договору є несправедливими та завдають шкоду позивачеві. В супереч забороні надання валютних кредитів Відповідач надав Позивачу валютний споживчий кредит.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просять суд визнати недійсним договір № 50002650 від 02.12.2011 року, укладений між ТОВ «Порше Мобіліт» та ОСОБА_1.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи в яких зазначив, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, не і відповідають нормам чинного законодавства України. Та зазначав, що умовами кредитного договору передбачено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до п.1.3. загальних умов кредитування. Також, відповідач зазначає, що при укладенні Кредитного договору з Позивачем були дотримані вимоги чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про детальну сукупну вартість кредиту, а Графіком погашення кредиту, що є невід'ємною частиною Кредитного договору № 50002650 від 02.12.2011 року передбачено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтована сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової вартості за кредитом.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається, з пояснень та матеріалів справи, 02.12.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № 50002650. Сума кредиту за умовами договору становить 168 224, 96 грн., що еквівалентно 20 960, 00 доларів США. Строк кредиту - 60 місяців, цільове призначення - на придбання автомобіля. Сторонами складено та підписано і графік погашення кредиту.

В кредитному договорі вказано, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до п.1.3 Загальних умов кредитування.

Пунктом 1.3.1 договору (Загальних умов кредитування) встановлено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних в графіку погашення кредиту, враховується як корегування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшується більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Додатково позичальник зобов'язується компенсувати компанії витрати, що пов'язані зі сплатою податку з доходів фізичних осіб (або іншого аналогічного податку), у зв'язку з виникненням у позичальника доходу, пов'язаного зі зміною курсу іноземної валюти, прийнятої сторонами у кредитному договорі, по відношенню до української гривні.

Вказаний вище пункт кредитного договору був погоджений сторонами, по що свідчить підписання сторонами договору. Крім того, за вказаним пунктом договору відповідачем здійснювалися розрахунки розмірів щомісячних платежів і позичальником - відповідачем по справі, ці розрахунки сплачувалися щомісяця з часу укладення договору до пред'явлення Позивачем позовної заяви.

Факт отримання позивачем грошових коштів від відповідача на виконання вказаного кредитного договору не оспорюється, що свідчить про виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за даним кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсними п. 1.3.1. кредитного договору, графіку до нього та кредитного договору в цілому, позивач посилається напорушення відповідачем положень ч. 2, 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (як в редакції чинній на час укладення кредитного договору, так і в редакції, чинній на час розгляду даної справи), якими передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014р., відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам статті 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору Кредитного договору сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Крім того, відповідно до п. 9.5. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг та з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Окрім того, судом встановлено, що Позивачу при укладенні договору було надано всю необхідну інформацію щодо умов кредитування. Згідно із п. 9.5. Кредитного договору, підписанням Загальних умов кредитування Позивач підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив Позичальника із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також що Позичальник ознайомився із правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем.

Окрім того, у п. 9.6. зазначено, що додаткового до положень п. 9.5. цих Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди Компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). Таким чином, Позивач свої підписом на кожному аркуші Кредитного договору підтвердив той факт, що йому були роз'яснені всі умови кредитування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний) правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Так, обґрунтовуючи позов, Позивач послався на те, що в спірному договорі відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту, а зазначення замість нього орієнтовної сукупної вартості кредиту для нього - позивача, є введенням в оману щодо суттєвої для нього обставини - грошових коштів, які він повинен був сплатити на користь відповідача протягом строку дії кредитного договору, та що, відповідно, позбавило його свідомого вибору при укладенні договору про надання споживчого кредиту.

Проте, позивач під час укладання оспорюваного договору мав змогу оцінити надану йому відповідачем інформацію та не погодитися на отримання кредиту на умовах, викладених у договорі, які були погоджені сторонами, що передбачено ст. ст. 6, 627 ЦК України.

Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 22186/15-45 від 24.03.2016 року судом не приймається до уваги, оскільки при проведенні дослідження експертом не враховувалися умови, порядок здійснення нарахувань, розрахунків щомісячних платежів, які встановлені в Загальних умовах кредитування, а саме п.1.3.1, при тому, що саме ці умови були оговорені, погоджені сторонами, підписані ними та прийняті до виконання і виконувалися обома сторонами тривалий час. Окрім того, експертом при здійснення дослідження було використано нормативно-правові акти, які не поширюються на діяльність Відповідача.

Судом встановлено, що Відповідачем при укладенні договору було надано інформації про орієнтовну сукупної вартості кредиту для споживача. А саме, Графіком погашення кредиту, що є невід'ємною частиною Кредитного договору № 50002650 від 02.12.2011 року передбачено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтована сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової вартості за кредитом (сторінка 2 Графіку погашення кредиту). На ст. 3 Графіку погашення кредиту Позичальнику повідомляється, що для цілей розрахунку орієнтованої сукупної вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору не береться до уваги витрати, що виникають у зв'язку з державною реєстрацією транспортного засобу відповідними підрозділами Державтоінспекції або іншим повноважним органом відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі, але не виключно збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки такі витрати не пов'язані з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору.

Крім цього, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати сукупну вартість кредиту у процентному та грошовому виразі.

Також, посилання Позивача на те, що Відповідачем, в супереч Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р., не було зазначено у Кредитному договорі абсолютного значення подорожчання кредиту, суд не приймає до уваги. Оскільки дана Постанова Національного банку України та Закон України «Про банки і банківську діяльність» не поширюються на діяльність Відповідача, адже Відповідач є фінансовою установою, а не банком.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і партнери» було укладено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, до якого було укладено додаткову угоду № 8 від 09 січня 2013 року, за якою змінився виконавець зобов'язання - на ТОВ «Юридична фірма Вернер», а також додаткову угоду № 224 від 15 жовтня 2010 року . За вказаним договором ТОВ «Порше Мобіліті» замовило у ТОВ «Юридична фірма Вернер» надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях. Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до акту до Договору про надання юридичних послуг від 15 жовтня 2010 року складає 10 000,00 грн. Зазначені витрати відповідач підтверджує рахунком-фактурою, актом до Договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, платіжним дорученням Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Однак відповідачем не надано суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про здійснення діяльності у сфері права та диплом спеціаліста. За таких обставин, підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок позивача в сумі 10 000, 00 грн. судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи укладений між сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, чи його пункту та графіку, які наведені позивачем, судом не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено наявність передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано суду доказів, які б свідчили про те, що перед підписанням кредитного договору позичальника не було ознайомлено з умовами кредитного договору, яким, серед іншого, встановлюється певна відповідальність за порушення договірних зобов'язань.

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання договору недійсним в цілому є необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист правспоживачів»,ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526,533, 546, 572, 627, 1048, 1049, 1054, 1056-1ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко