Справа № 146/218/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" березня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

представника ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Марківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право в порядку спадкування за законом на земельну ділянку в розмірі 1,5 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства на території Марківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належну на підставі рішення 4 сесії Марківської сільської ради 4 скликання від 29 грудня 2002 року ОСОБА_5, яка проживала в с.Марківка Томашпільського району Вінницької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області.

Позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_5, яка доводилася позивачеві матір'ю.

Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної ділянки площею 1,5 га, що розташована на території Марківської сільської ради Томашпільського району, належну їй на підставі рішення 4 сесії Марківської сільської ради 4 скликання від 29 грудня 2002 року

Матір'ю позивача разом з іншими громадянами відповідно до рішення 4 сесії Марківської сільської ради 4 скликання від 29 грудня 2002 року було виготовлено технічну документацію по передачі вказаної земельної ділянки у власність і відповідно до розпорядження № 304 Томашпільської РДА від 26 липня 2004 року дана технічна документація була затверджена.

Позивач зазначає, що він спадщину прийняв відповідно до діючого на момент смерті ОСОБА_5 законодавства, так як постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Інші спадкоємці за законом-ОСОБА_9. та ОСОБА_6 спадщину не прийняли та на неї не претендують.

Оформити право власності на спадщину через нотаріальну контору позивач не зміг в силу відсутності правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку на ім'я матері.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросили позов задовольнити.

Представник Марківської сільської ради ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення.Окрім того, суду пояснила, що ОСОБА_5 дійсно мала право на земельну ділянку, що розташована на території Марківської сільської ради Томашпільського району на підставі рішення від 29 грудня 2002 року 4 сесії 4 скликання та додатку до рішення-списку осіб, однак до кінця не оформила належним чином це право.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_5

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в смт Томашпіль Томашпільського району вінницької області померла ОСОБА_5 (а.с.7).

Згідно довідки Марківської сільської ради № 716 від 4 листопада 2016 року, після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року,-матері ОСОБА_3, залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,5 га, розташованої на території Марківської сільської ради, належної померлій на підставі рішення 4 сесії Марківської сільської ради 4 скликання від 29 грудня 2002 року; спадкоємцями залишилися чоловік ОСОБА_7, сини ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.16).

Згідно рішення від 29 грудня 2002 року 4 сесії 4 скликання «Про погодження надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства», зокрема, погоджено надання у власність земельних ділянок 1,5 га із земель резервного фонду та земель запасу Марківської сільської ради для ведення особистого селянського ь господарства громадянам сіл Марківка і Антопіль згідно додатку (а.с.8-9, 17).

Як вбачається із додатку до рішення 4 сесії 4 скликання Марківської сільської ради від 29 грудня 2002 року, ОСОБА_5 значиться у даному списку під номером 10 (а.с.10, 18).

Розпорядженням голови Томашпільської районної державної адміністрації від 26 липня 2004 року № 304 «Про затвердження технічної документації зі складання державного акту на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства на території Марківської сільської ради», затверджено проекти технічної документації по передачі земельних ділянок громадянам с.Марківка з виготовленням державного акту направо власності на землю для ведення особистого селянського господарства, передано у власність громадянам згідно затвердженого списку земельні ділянки (а.с.11).

Як вбачається із списку громадян Марківської сільської ради, яким надаються у власність земельні ділянки доля ведення особистого селянського господарства-додаток до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 липня 2004 року № 304, ОСОБА_5 значиться у даному списку під номером 85 (а.с.12-14).

Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.1216,1218 ЦК України,ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит ОСОБА_3 № 44/0116 від 24 січня 2017 року, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа (а.с.19).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса № 102/0116 від 17 лютого 2017 року на запит суду № 341 від 9 лютого 2017 року, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 заведена за № 459/2012 за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_7; ОСОБА_6 та ОСОБА_8 написали заяви про відмову від спадщини; ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається із земельної ділянки площею 3,70 га, що розташована на території Марківської сільської ради (а.с.23-29).

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку в зв'язку з тим, що у нього відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно на ім'я спадкодавця.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)».

Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі.

Відповідно до п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право.

Виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК 1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай).

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 була включена до списку власників земельних паїв на виготовлення державного акту на право на земельну частку (пай).

Згідно з п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_3, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 152 ЗК України (в редакції 1990 року), ст. ст. 256, 257, 261, 267, 1216, 1218 ЦК України, ст.ст. 1, 5 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Марківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право в порядку спадкування за законом на земельну ділянку в розмірі 1,5 в умовних кадастрових гектарах для ведення особистого селянського господарства на території Марківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належну на підставі рішення 4 сесії Марківської сільської ради 4 скликання від 29 грудня 2002 року ОСОБА_5, яка проживала в с.Марківка Томашпільського району Вінницької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2017 року.

Суддя: О. В. Пилипчук