Справа № 621/1080/16-ц
Пр. № 2/621/39/17
РІШЕННЯ

іменем України

02 лютого 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Вельможної І.В.,

за участю секретаря - Горобець Н.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з домоволодіння,

в с т а н о в и в:

25 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, у якому просив виселити відповідачів з належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

На обгрунтування позовних вимог зазначив про те, що 24.09.2011 року, за рахунок власних коштів, придбав у власність вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, в якому став проживати разом з сім'єю. Приблизно у 2012 році позивач дозволив проживати у будинку своєму батькові, який став проживати у будинку з дружиною ОСОБА_3, відповідачкою у справі. Однак, з того часу, як до будинку переїхала жити дружина батька, стосунки погіршились, на адресу позивача та його сім'ї висловлюються погрози, було навмисно пошкоджено систему тепло та газопостачання, з приводу сварок позивач неодноразово звертався до органів поліції. Просив, у відповідності до положення ст. 391 ЦК України, ст. 116 ЖК України, позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що у 2011 році придбав у власність вищезазначений будинок, у якому з його дозволу, з 2012 року, став проживати батько, оскільки на той час батько знаходився у скрутному матеріальному становищі, у зв'язку з чим і було надано дозвіл на його тимчасове проживання. Через деякий час, без дозволу та попереджень, батько привів дружину, яка також стала проживати у будинку. З того часу як до будинку вселилася ОСОБА_3 почалися постійні сварки, відповідачі змінили замки, відрізали теплопостачання. Відповідачі у будинку не зареєстровані. Однак, до теперішнього часу маються їх речі, оскільки виселитися у добровільному порядку не бажають.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні не спростовувала факт того, що позивач юридично є власником вищезазначеного будинку, при цьому зазначила про намір оскаржити даний факт у судовому порядку. Пояснила, що сумісними зусиллями побудували будинок, в якому проживає без реєстрації з 2011 року. Коли позивач одружився, почалися непорозуміння, сварки, відносно неї вчинялися протиправні дії.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, на підставі довіреності, посвідченої 23 червня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, довірив представляти інтереси, у тому числі, ОСОБА_6, який у судовому засіданні пояснив, що комунальні послуги сплачують відповідачі, однак, при цьому вказав про те, що факт оплати комунальних послуг не вказує на набуття права користування та проживання у будинку. При ухваленні рішення просив врахувати письмові заперечення щодо заявлених позовних вимог.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 41 Конституції України, надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить йому на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 24 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 4666, 14.10.2011 року в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». (а.с. 7, 13)

Відповідно до п. 14 договору, позивач набув житловий будинок на особисті кошти, не знаходився у зареєстрованому шлюбі та не проживав однією сім'єю з жінкою, що підтверджено його заявою від 24.09.2011 року.

Судом встановлено, що у 2012 році, з дозволу ОСОБА_1, до спірного домоволодіння були вселено батька позивача - ОСОБА_5, який пізніше, без згоди позивача, почав проживати у будинку зі своєю дружиною ОСОБА_3

Зі змісту статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність, або інші, передбачені ЖК УРСР, підстави для позбавлення права на житло.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України, про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Так, позивачем на розсуд суду представлено докази його звернення до органів поліції щодо неправомірних дій відповідачів.

А саме, з копії висновку, складеного інспектором Жовтневого відділення Київського відділу поліції ГУ НП, вбачається, що 11.03.2016 року до Жовтневого ВП надійшла заява ОСОБА_1, в якій останній просив вжити заходів до свого батька ОСОБА_5, який намагається привласнити спірний будинок та пошкодив систему опалювання та водопостачання у даному будинку. Крім того, вказано про те, що опитаний ОСОБА_5 пояснив про те, що дійсно існує спір щодо будинку, вказав, що будинок придбаний за його кошти, однак право власності було оформлено на сина. Крім того, опитані у якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 вказали про те, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ОСОБА_3 існує спір щодо домоволодіння. Останні влаштовують сварки, пошкодили тепло та водопостачання. Крім того, надано лист начальника Жовтневого ВП (м. Харків) Київського ВП ГУ НП України в Харківській області. З приводу вирішення спірного питання рекомендовано звернутися до суду (а.с. 10-11, 12)

Суд критично ставиться до посилань відповідачки та представника відповідача про те, що будинок було придбано за кошти батька ОСОБА_5, оскільки даний факт спростовується даними, зазначеними у пунктах 4 та 14 договору купівлі - продажу, укладеного 24 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, де зазначено про те, що правочин вчинено за суму 84000 грн., які ОСОБА_9 одержала повністю від покупця ОСОБА_1 ще до підписання цього договору. Покупець набуває житловий будинок, який є предметом цього договору, на особисті кошти (а.с. 7) Даний договір відповідачами у встановленому законом порядку оскаржено не було, тобто є дійсним. Крім того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не змогла пояснити, чому право власності зареєстровано за позивачем та чому відповідачі не зареєстровані у спірному домоволодінні.

Крім того, слід зазначити, що вищевикладені обставини на які посилаються відповідачі, не стосуються предмету спору, пред'явленого до суду ОСОБА_1, не підлягають врахуванню при прийнятті процесуального рішення за результатами розгляду справи і явною є обставина того, що відповідачами не вірно обрано спосіб захисту від пред'явлених вимог, який не відповідає специфіці правовідносин, що склалися.

Таким чином, відповідачами не спростовано факт того, що позивач є власником спірного домоволодіння; не спростовано факт того, що між ними та позивачем існують неприязні стосунки, а навпаки, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтвердила той факт, що між ними та позивачем виникають постійні сварки; не надано доказів на спростування доводів позивача.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України, спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

На підставі вищевикладеного, відповідно до полодення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що при таких обставинах та відповідно до ст. 116 ЖК УРСР ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підлягають виселенню із належного ОСОБА_1 жилого будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства

Керуючись ст. ст. 319, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 157 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з домоволодіння - задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з належного ОСОБА_1 приватного житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено - 07 лютого 2017 року.

Головуючий: