СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9798/16-ц

пр. № 2/759/4412/16

26 січня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Войтенко Ю.В.

секретаря - Севрюк К.А.

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2016 р. позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнювала та просить суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3, є власницею квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дану квартиру вона придбала за договором купівлі-продажу квартири від 03.06.2016p., посвідченого, Щербак Т.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1152. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири, квартира належала двом власникам, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та жоден з них в ній фактично не проживав. Після укладення договору купівлі-продажу квартири усі зареєстровані там особи, окрім відповідача ОСОБА_4, знялися з реєстраційного обліку. Відповідач не бажає знятись з реєстраційного обліку, в квартирі він не проживає та його місцезнаходження та засоби зв'язку з ним позивачу не відомі. Так як комунальні платежі нараховуються з усіх осіб, що зареєстровані в квартирі позивач змушена сплачувати гроші також за відповідача, який до цих пір зареєстрований в квартирі.

Актом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" (Житлово-експлуатаційна дільниця № 4) від 13.06.2016 p., складеним комісією в складі майстрів С.В. Шаблевської, В.В. Мироненко та РКП Сухомлин Г.І. було встановлено, що ОСОБА_4, у квартирі не проживає та на момент обстеження, в квартирі був відсутній. Окрім того, попередня власниця, ОСОБА_6, також планувала звернутись до суду з метою зняття з реєстрації відповідача, про що нею з сусідами було складено акти про відсутність відповідача у зазначеній квартирі. Позивач зазначає, що відповідач тривалий час відсутній у зазначеній квартирі у зв'язку з чим втратив право на перебування у зазначеній квартирі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач належним чином повідомлявся про дату за адресою місця реєстрації Поштові повідомлення повернулися без вручення з причини закінчення встановленого строку зберігання (а.с.44). Разом з цим до суду надійшла заява від відповідача про відсутність заперечень по суті справи, він стверджував, що факти, викладені в позовній заяві правдиві і достовірні, просив розглянути справу за його відсутності . Підпис відповідача ОСОБА_4 засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сосновою І.В.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, справи, підтверджені доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, є власницею квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дану квартиру вона придбала за договором купівлі-продажу квартири від 03.06.2016p., посвідченого, Щербак Т.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1152 (а.с. 4-7). На момент укладення договору купівлі-продажу квартири квартира належала двом власникам, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та жоден з них в ній фактично не проживав. Після укладення договору купівлі-продажу квартири усі зареєстровані там особи, окрім відповідача ОСОБА_4, знялися з реєстраційного обліку. Відповідач не бажає знятись з реєстраційного обліку, в квартирі він не проживає та його місцезнаходження та засоби зв'язку з ним позивачу не відомі. Так як комунальні платежі нараховуються з усіх осіб, що зареєстровані в квартирі позивач змушена сплачувати гроші також за відповідача, який до цих пір зареєстрований в квартирі.

Актом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" (Житлово-експлуатаційна дільниця № 4) від 13.06.2016 p., складеним комісією в складі майстрів С.В. Шаблевської, В.В. Мироненко та РКП Сухомлин Г.І. було встановлено, що ОСОБА_4, у квартирі не проживає та на момент обстеження, в квартирі був відсутній (а.с. 8).

Відповідно до довідки Форми №3 від 03.08.2016 р., у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 20).

В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано.

Відсутність відповідача ОСОБА_4 за місцем реєстрації підтверджується показами позивача. Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 більше року не проживає в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе.

Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача ОСОБА_4 за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але були відсутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційні скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копій даного рішення.

Суддя Ю.В. Войтенко