У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції м. Київ про відшкодування шкоди .

в с т а н о в и л а :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції м. Київ про відшкодування шкоди відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі заявник вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає висновки суду щодо недоведеності її вимог про відшкодування упущеної вимоги незаконними.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

На підтвердження такого висновку в рішенні суду наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кузнецовського міського суду 06.05.2016 року, яке набрало законної сили 17.05.2016 року, стягнуто з ПАТ «Сбербанк» на користь ОСОБА_1 пеню 196.02 грн. та 3080 грн. інфляційних втрат та 1611,09 грн. три проценти річних.

Рішення суду виконано 19.09.2016 року.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Із матеріалів справи вбачається, що спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов'язання ПАТ «Сбербанк» виплатити позивачу інфляційні втрати, пеню та три проценти річних у зв'язку із несвоєчасним зарахуванням коштів на поточний рахунок.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Та обставина, що вказані кошти були стягнуті рішенням суду вирішального значення не має, те, чи є зобов'язання грошовим залежить від правової природи самого зобов'язання або ж обставин за яких у особи виник обов'язок сплатити кошти.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки інфляційні втрати не є грошовим зобов'язанням за прострочення якого цією статтею передбачена відповідальність.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа №6-2759цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування реальних збитків в розумінні ст.22 ЦК України можливе лише за наявності фактичних витрат, які зроблені або будуть зроблені особою, котра їх може підтвердити відповідними документами в порядку ст.60 ЦПК України.

Доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Тобто позивач повинен довести, що протиправна дія чи бездіяльність, у даному випадку боржника, є причиною, а збитки, які виникли наслідком протиправної поведінки.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, як би зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений, обґрунтований, безумовний і реальний доход.

Проте, будь-яких належних доказів, які свідчать про понесені позивачем втрати чи витрати, які вона зазнала внаслідок дій відповідача, або вказують на те, що вона реально могла одержати доходи (упущену вигоду) позивачем суду не надано і судом їх не здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: