Справа №2-3490/10 10.01.2017 10.01.2017 10.01.2017
Провадження №22-ц/784/163/17
Справа № 2-3490/10
Провадження № 22-ц/784/163/17 Суддя по 1 інстанції Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

10 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Шагая О.А.,

за участю:

- заявника ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

- представника Інгульського відділу ДВС ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2016 року, постановлену за скаргою ОСОБА_5 на постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження,

встановила:

18 жовтня 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Інгульський відділ ДВС) про відкриття виконавчого провадження.

Заявник зазначала, що 04 жовтня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3490, виданим 01 лютого 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з неї на користь ТОВ «Кей Колект» заборгованості за кредитним договором та судових витрат в сумі 218 939 грн. 12 коп.

В порушення ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV) вказана постанова винесена після закінчення строку предявлення виконавчого документа до виконання. До того ж, за рішенням суду кошти були стягненні на користь АТ «УкрСиббанк», а не ТОВ «Кей-Колект».

Посилаючись на те, що державним виконавцем безпідставно прийнята заява про відкриття виконавчого провадження від не уповноваженої особи банку та відкрите виконавче провадження, після закінчення строку предявлення виконавчого документа до виконання, ОСОБА_5 просила скасувати вищезазначену постанову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, просила її скасувати.

В запереченнях на апеляційну скаргу Інгульський відділ ДВС посилався на безпідставність її доводів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

-2-

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження державним виконавцем відкрито правомірно й підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Колегія вважає такий висновок суду вірним.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод ( ч. 1 ст. 385 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 387 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, суд визнає їх неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 387 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 21 квітня 1999 року з наступними змінами «Про виконавче провадження» (далі - Закону), державний виконавець зобовязаний вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Частиною 1 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається із матеріалів справи старшим державним виконавцем Інгульського відділу ДВС 04 жовтня 2016 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3490, виданим 01 лютого 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кей Колект» заборгованості за кредитним договором та судових витрат в сумі 218 939 грн. 12 коп. (а.с.148). Виконавче провадження відкрите на підставі заяви представника стягувача ТОВ «Кей Колект» ОСОБА_6, поданої 30 вересня 2016 року разом із оригіналом виконавчого листа, копіями довіреності представника та ухвали про заміну сторони виконавчого провадження (а.с. 167).

Позивач отримала оскаржену постанову 17 жовтня 2016 року, а тому слід вважати, що саме з цього часу заявниця дізналася про відкриття виконавчого провадження.

18 жовтня 2016 року ОСОБА_5 подала зазначену скаргу до суду (а.с. 145). Тому розглядаючи скаргу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, передбачений ч. 1 ст. 385 ЦПК України для звернення до суду, не пропущено.

-3-

Із матеріалів справи вбачається, що під час примусового виконання рішення, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2013 року, яка набрала законної сили, заяву ТОВ «Кей-Колект» задоволено, замінено сторону виконавчого провадження за вищезазначеним виконавчим листом стягувача ПАТ «УкрСиббанк» його правонаступником ТОВ «Кей-Колект» (а.с.140). Вказана ухвала суду сторонами у даній справі не оскаржувалась. Тому посилання ОСОБА_5 в скарзі про неповідомлення її належним чином про судове засідання за заявою ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони виконавчого провадження, що відбулося ще в 2013 році, не заслуговують на увагу.

Отже, заяву про відкриття виконавчого провадження прийнято державним виконавцем від уповноваженої особи стягувача. При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що представником стягувача до такої заяви додано лише копію ухвали суду, якою замінено стягувача, саме по собі, не є підставою для задоволення скарги.

З відміток державного виконавця у виконавчому листі вбачається, що 25 грудня 2015 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ст. 47 Закону.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що стягувач пропустив строк предявлення виконавчого документа до виконання є безпідставними. Статтею 22 Закону передбачено строк предявлення виконавчих листів до виконання протягом року. За змістом ст. 23 Закону строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема предявленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку предявлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк предявлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у звязку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Як встановлено, 25 грудня 2015 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ст. 47 Закону, а із заявою про відкриття виконавчого провадження представник стягувача звернувся 30 вересня 2016 року, тобто через девять місяців після переривання строку давності відповідно до вимог ст. 23 Закону.

Тому на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження 04 жовтня 2016 року, строк давності предявлення виконавчого документа до виконання, який було перервано, не пропущено.

Таким чином, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалу суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 387, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_7