Номер провадження: 22-ц/785/503/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

25 листопада 2015р. представник ПАТ КБ «Приватбанк» через пошту звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ODTIAE00002463 від 10 жовтня 2007р.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що за кредитним договором №ODTIAE00002463 від 10 жовтня 2007р. ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 15730.17 доларів США на термін до 09 жовтня 2012р.

В забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором 10 жовтня 2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

У звязку з невиконанням своїх зобовязань за кредитним договором станом на 21 серпня 2015р. виникла заборгованість у розмірі 27733,24 доларів США.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013р. було стягнуто з ОСОБА_2 і з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ODTIAE00002463 від 10 жовтня 2007р. у розмірі 11913,43 долари США, що відповідно до повідомлення НБУ складає 95227грн.78коп. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 і з ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10000грн. Різниця становить 14563,31 доларів США, а також штраф (фіксована частина) в сумі 11,35 доларів США, штраф (процентна складова) в сумі 728,17 доларів США.

На підставі наведеного, представник банку просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ODTIAE00002463 від 10 жовтня 2007р. в розмірі 15302,82 доларів США, що за курсом НБУ на 21 серпня 2015р. складає 337121грн.21коп. та судові витрати (а.с.3-5).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги банку не визнав та надав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.56-58). Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позовних вимог банку та підтримав заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності (а.с.55).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2016р. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі через пропуск строку позовної давності звернення до суду (а.с.83-85).

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі. При цьому представник апелянта посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки суд помилково застосував встановлену законом позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки останній платіж за кредитним договором було здійснено ОСОБА_2 21 вересня 2011р. у розмірі 1747,75 доларів США, за п.4.5 Кредитного договору сторони домовились, що строк позовної давності по всім нарахуванням становить 5 років, а з позовом до суду представник банку звернувся 25 листопада 2015р., тобто в межах строку позовної давності (а.с.88-89).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника, які просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу).

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2007р. ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №ODTIAE00002463, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 15730 доларів США 17 центів на термін до 09 жовтня 2012р., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля (а.с.15-17).

Згідно п.7.3 Кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає автомобіль марки «TOYOTA Avensis», шасі SB164SBN00F025723 (а.с.15-17).

Період сплати погашення заборгованості за даним кредитним договором встановлено період з «10» по «14» число кожного місяця (п.7.1 Кредитного договору).

10 жовтня 2007р. в забезпечення виконання зобовязання за Кредитним Договором №ODTIAE00002463, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого останній несе солідарну відповідальність у випадку невиконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором (а.с.18).

Судом встановлено, що 25 березня 2009р. ОСОБА_2 за актом приймання-передачі добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «TOYOTA Avensis», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості. Згідно із цим актом автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано представникам банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів (а.с.59). На імя зазначених працівників банку ОСОБА_2 надав довіреність бути його представником з питань розпорядження автомобілем марки «TOYOTA Avensis», 1999 року випуску, номер шасі SB164SBN00F025723, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.60).

Представник банку посилався на те, що зазначений автомобіль було реалізовано 23 березня 2011р. та на погашення заборгованості за кредитним договором за №ODTIAE00002463зараховано 6381,54 долари США, яка була розподілена у відповідності із п.3.2 Кредитного договору.

Однак, на неодноразові вимоги апеляційного суду, представник банку не надав суду відповідні докази за яку суму було продано вказаний автомобіль, та яким чином була розподілена сума отримана від реалізації вказаного автомобіля, що робить неможливим встановити дійсну суму заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013р. було стягнуто з ОСОБА_2 і з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ODTIAE00002463 від 10.10.2007р. у розмірі 11913,43 долари США, що відповідно до повідомлення НБУ складає 95227 грн.78 коп. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2, і з ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10000 грн. (а.с.6).

Також на неодноразові вимоги суду апеляційної інстанції представник банку не надав відповідні докази відносно виконання вказаного рішення суду, оскільки з аналізу вказаного рішення суду і заявлених банком позовних вимог по даній справі вбачається, що вони є ідентичними, що також не уможливує зробити висновок про розмір дійсної заборгованості, та наявність двох однакових рішень буде порушувати права відповідачів.

Також судом першої інстанції було оглянуто цивільну справу № 2-1720/11, з якої вбачається, що 31 березня 2011р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Іллічівського міського суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ОДТІАЕ00002463 від 10 жовтня 2007р. у розмірі 9668 дол. США 61 центів, що за курсом НБУ на 16 серпня 2011р. складає 77058 грн. Суд також встановив, що представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором існує з лютого 2009р., і суми від реалізованого автомобіля, який знаходився в заставі банку не вистачило для погашення кредиту.

Позов банку по вказаній справі ухвалою суду від 14 вересня 2012р. було залишено без розгляду у звязку з не явкою представника банку до суду без поважних причин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданому банком, ОСОБА_2 має заборгованість станом на 21 серпня 2015р. у розмірі 27733,24 доларів США., яка складається з:

- 7887,18 доларів США заборгованість за кредитом;

- 584,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 343,77 доларів США заборгованість по комісії;

- 18917,39 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором.

Від цієї суми заборгованості представником позивача віднімається сума у розмірі 13169,43 доларів США, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013 року, різниця становить 14563,31 доларів США, а також штраф (фіксована частина) - 11,35 доларів США, штраф (процентна складова) 728,17 доларів США. Отже заборгованість до стягнення становить 15302,82 долари США, яку представник позивача просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Із заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013р., яке набрало законної сили, вбачається, що станом на 06 лютого 2013р. заборгованість складала 13164,99 доларів США, з яких:

- 7887,18 доларів США заборгованість за кредитом;

- 584,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 343,77 доларів США заборгованість по комісії;

- 3692,45 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором;

- 31,28 доларів США штраф (фіксована частина) ;

- 625,42 доларів США штраф (процентна складова).

При цьому судова колегія звертає увагу не лише на те, що представником банку не було надано суду апеляційної інстанції доказів про виконання вказаного рішення суду, що було зазначено вище, а і на те, що згідно вказаного рішення суду та заявлених позовних вимог в даній справі, є однаковими суми заборгованість за кредитом, по процентам, по комісії, що не зрозуміло, та крім того, сума пені значно перевищує суму заборгованості.

Судова колегія, з урахуванням вищевказаного вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було застосовано до виниклих правовідносин строк позовної давності.

Відповідно до ст.ст.257, 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У Постанові Верховного Суду України від 30.09.2015р., у справі №6-154 цс15 зазначено, що «оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу».

Відповідачами до суду направлено заяви про застосування до цих правовідносин строків позовної давності (а.с.55,56-58).

Відповідно до п.4.5 Кредитного договору від 10 жовтня 2007р., що укладений між сторонами по даній справі, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.16 зворот).

Крім того, п. 12 договору поруки від 10 жовтня 2007р. поручительство по даному договору зупиняється по закінченню 5 років із дня настання строку повернення кредиту по кредитному договору (а.с.18).

З наявного у справі розрахунку вбачається, що 12 січня 2009р. останній раз було сплачено ОСОБА_2 відсотки по кредитному договору.

На неодноразові вимоги суду апеляційної інстанції представником банку не були надані відповідні та допустимі докази на підтвердження того, що останній платіж було здійснено саме 21 вересня 2011р., та з наданого розрахунку вказані обставини чітко не вбачаються.

З позовом до суду представник банку звернувся 25 листопада 2015р. через пошту (а.с.27,28).

Згідно ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

Відповідно пункту 31 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за №5 від 30 березня 2012р. передбачено, що при застосуванні положення пункту 7 частини 11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник банку не надав суду першої та суду апеляційної інстанції відповідні та допустимі докази на підтвердження позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 квітня 2016року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_7