АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4707/16-ц 22-ц/774/119/К/17
Справа № 212/4707/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/119/К/17 суддя: Зімін М.В.
Категорія - 26 (ІІІ) Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Барильської А.П.

за участю: секретаря - Чубіної А.В.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Мордвінкіна Сергія Вячеславовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що при виконанні обов'язків гірничого майстра на дільниці №28 шахти «Родина» ПАТ «Кривбасзалізрудком» 19.11.2015 року з ним стався нещасний випадок, у зв'язку із чим був складений акт № 37-71 від 24.11.2015 року про нещасний випадок, який пов'язаний з виробництвом.

Висновком МСЕК від 15.03.2016 року йому первинно було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 65% та другу групу інвалідності з повторним переоглядом 10.03.2014 року.

Вважає, що у зв'язку з нещасним випадком йому спричинено моральну шкоду, розмір якої він визначив у 290000 грн., які просив стягнути з відповідача без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. без урахування податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, поставив питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на посилаючись на те, що судом не враховано, що внаслідок отриманої травми позивачем втрачено значний відсоток професійної працездатності, йому встановлена друга група інвалідності він відчуває оніміння і біль травмованої ноги, нездоровий інтерес оточуючих до його травми, він соромиться спілкуватись із знайомими, став замкнутим у собі, внаслідок чого самотність його пригнічує, травма обмежила його у русі, в подальшому він не має можливості працювати за фахом, якому віддав багато років свого життя. Все це завдає моральних страждань позивачеві, суттєво змінило звичний спосіб життя.

Представник відповідача також оскаржив рішення в апеляційному порядку. Зокрема, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, поставив питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не встановлено протиправність поведінки відповідача, а також причинно-наслідкового зв'язку між діями/бездіяльністю відповідача та нещасним випадком, який трапився з ОСОБА_3. Натомість представник відповідача зауважив на тому, що згідно акту розслідування причин нещасного випадку саме ОСОБА_3 не подбав про особисту безпеку і здоров'я під час пересування по гірничій виробці, чим порушив вимоги ст. 14 Закону України «Про охорону праці». Зауважив, що позивачем не оскаржено вказаного акту. Також посилався на те, що позивач не звертався до підприємства про виплату йому моральної шкоди у добровільному порядку, тому в розумінні вимог ст.. 15 ЦПК України його право не є порушеним, а відтак, на думку відповідача звернення ОСОБА_3 із даним позовом до суду є передчасним.

Розмір моральної шкоди стягнутий судом на думку представника відповідача не відповідає засадам розумності та справедливості, є значно завищеним.

Крім того, вважає, що факт спричинення позивачеві моральної шкоди, останній повинен був довести відповідними висновками медичних установ, чого ним не здійснено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 понад 17 років працював гірничим майстром дільниці №28 шахти «Родіна» ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с.17-23).

19 листопада 2015 року о 14 год. 00 хв. з ОСОБА_3, який виконував свої посадові обов'язки на робочому місці, стався нещасний випадок, внаслідок якого позивачем отримано тілесні ушкодження у вигляді: закритий скалковий перелом нижньої третини обох кісток лівої гомілки, зі зміщенням уламків, про що 23 листопада 2015 року комісією було складено акт розслідування нещасного випадку форми Н-5 (а.с.11-16) за результатами якої було складено акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом №37-71 від 24 листопада 2015 року (а.с.6-10).

Висновком МСЕК від 15.03.2016 року позивачу первинно було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 65% та ІІ групу інвалідності з наступною датою переогляду 10.03.2017 року (а.с.24).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_3 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки нещасний випадок стався з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язаний з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.1168 України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманою травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Спростовуються й доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, відчуття болю, отже позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, Конституційний Суд України в п. 4.1. свого рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування відповідачем ОСОБА_3 моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачеві, з підстав його особистої необережності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються вищенаведеними нормами закону та обставинами справи.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо передчасного звернення позивача до суду з даним позовом без вирішення питання про компенсацію моральної шкоди у досудовому порядку на підставі розпорядження ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 169 від 03.06.2016 року «Про компенсацію моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності або нещасним випадком на виробництві в досудовому порядку».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Положення ч. 2 ст. 8 Конституції України визначають, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (ч. 2 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Громадянин має право безперешкодно звернутися до суду за захистом своїх прав і свобод.

Аналіз положень ст. 8, 55, 64 Конституції України дає підстави стверджувати, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина. Зокрема, положення ч. 2 ст. 64 Основного Закону держави не допускають обмеження права на судовий захист навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Це повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами (ст. 8).

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Як роз'яснив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2002 року щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та значно занижений.

Так, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. обставин по справі, і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем травми внаслідок нещасного випадку, пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, інтенсивність і довготривалість цих страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, зокрема втрата значного відсотка працездатності, встановлення ОСОБА_3 другої групи інвалідності, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 30000 гривень до 35000 гривень.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_3, збільшивши цей розмір з 30000,00 грн. до 35000,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

А.П. Барильська