Справа № 54 Головуючий у 1 інстанції: Кошелюк Л.О.
Провадження № 22-ц/773/149/17 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

з участю:

секретаря - Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Старовижівської центральної районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач та його представник подали апеляційні скарги, у яких, покликаючись на незаконність судового рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити, представники відповідача апеляційні скарги заперечили, просили їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі статтею 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня і при його звільненні роботодавцем не були порушені вимоги трудового законодавства.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий 01 вересня 2008 року на роботу до Старовижівської ЦРЛ на посаду економіста інформаційно-аналітичного відділу. Відповідно до витягу з наказу №204 від 01.09.2014 року позивач переведений на 0,5 ставки цієї посади та 0,5 ставки посади начальника штабу цивільної оборони за сумісництвом. З наказом про прийняття на роботу, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці, колективним договором, посадовою інструкцією, інструктажем з охорони праці позивач був ознайомлений під особистий підпис.

Наказом №194-ос головного лікаря даної установи від 18.10.2016 року ОСОБА_1 звільнений за п.4 ст. 40 КЗпП, за прогули без поважних причин. Зі змісту наказу вбачається, що відповідно до актів перевірки відробітку робочого часу від 12.10.2016 року, 13 та 17 жовтня 2016 року адміністрацією лікарні було встановлено факт відсутності позивача ОСОБА_1 на роботі без поважних причин .

Підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені у ст. 40 КЗпП України.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_6 членом профспілки не був.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, у контексті положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Судом правильно встановлено і це обєктивно підтверджується належними доказами, що факт відсутності на роботі ОСОБА_1 доведено наданими в суді актами перевірки відробки робочого часу за 12, 13, 17, 18.10.2016 року та службовими записками.

Позивач в ході розгляду даної справи не заперечував факту відсутності його на роботі 13, 17 і 18.10.2016 року, однак стверджував, що його відсутність на роботі повязана із поважними причинами, оскільки він 13.10.2016 року здійснював догляд за хворими дітьми і сам нездужав, що доводить довідкою зі школи про відсутність дітей. А також стверджував, що 17 і 18 жовтня 2016 року перебував у місті Львові через прорив водопроводу в квартирі.

Проте позивач не надав суду достовірних належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності його на роботі у вказані дні.

Таким чином, позивач у вказані робочі дні був відсутній на роботі без поважних причин, тобто знаходився поза територією Старовижівської центральної районної лікарні, де він відповідно до трудових обовязків повинен виконувати доручену йому роботу, а про причини неявки на роботу керівництво належним чином не повідомив і поважність такої відсутності належними документами не довів.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами та підставно й обгрунтовано з дотриманням вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки зі сторони позивача мав місце факт порушення трудової дисципліни, а саме - його відсутність на роботі протягом робочого часу без поважних причин, і відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України це є підставою для розірвання трудового договору. Разом з тим, дисциплінарне стягнення до позивача у виді звільнення застосовано правомочним органом в межах встановленого для цього строку із дотриманням передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку.

З огляду на вказане та враховуючи, що позивача було звільнено з роботи відповідно до вимог чинного трудового законодавства у звязку з прогулами без поважних причин, то колегія суддів вважає, що суд підставно відмовив також і в задоволені вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційних скарг є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження під час розгляду даної справи і суд дав їм правильну правову оцінку.

Таким чином, виходячи із визначених ст. 303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування ухваленого в даній справі судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді