Головуючий у 1-й інстанції Ікорська Є.С.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А.

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Громадська організація «Справа принципу», про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, договору застави та іпотеки, та державної реєстрації в Реєстрі іпотек, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Громадська організація «Справа принципу», про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 04 квітня 2016 року в загальній сумі 16 436,97 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 14 051,37 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 1 952,91 доларів США, заборгованості з комісії за користуванням кредитом - 432,69 доларів США. Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 6 198 грн. 38 коп., тобто по 3 099 грн. 19 коп. з кожного. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі зясував обставини справи, які мають суттєве значення для правомірного її вирішення. Не обґрунтував використання іноземної валюти, як засіб виконання зобовязання за правочином. Комісійну винагороду за операціями, позивач мав право вимагати виключно у гривнях. Укладений договір не містить істотних умов, а саме не відображені валютні ризики та сукупна вартість кредиту. Крім того умовами договору передбачено курс валюти - 5,05, тобто договір підписувався на одних умовах, а його виконання відбувається на інших. Банк в позові висунув вимоги про необхідність поновлення страхових договорів, які не передбачено умовами договору, що свідчить про його агресивну підприємницьку практику.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 просила скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи: Громадська організація «Справа принципу» в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням чого є заява відповідача про розгляд справи у його відсутність та телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що 11 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПривавтБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за №MRH0GF04000055, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 23053,90 доларів США на термін до 07 серпня 2025 року. З метою забезпечення виконання вказаного договору укладено договір поруки № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого ОСОБА_3 поручився перед банком за виконання ОСОБА_2, зобов'язань по кредитному договору у повному обсязі. Крім того за договором іпотеки від 22 серпня 2005 року ОСОБА_2 передала позивачу в іпотеку, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: вул. Бахчиванджи, 27-43, м.Маріуполь, загальною площею 46,6 кв. м. Зобов'язання відповідачі за кредитним договором та договором поруки у встановленому порядку не виконали, у зв'язку з чим станом на 04 квітня 2016 року у них утворилася заборгованість у розмірі 17 133,23 доларів США, яка складається із: 14 051,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 952,91 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 432,69 доларів США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 696,26 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені відмовлено на підставі Закону України від 02 вересня 2015 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який передбачає заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, договору застави, іпотеки, та державної реєстрації в Реєстрі іпотек, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є вільними в укладенні договору, достатніх підстав для визнання вказаних договорів недійсними відповідач не надала.

Аналізуючи рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив норми, які регулюють спірні відносини та правильно їх застосував.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не в повної мірі зясував обставини справи, які мають суттєве значення для правомірного її вирішення неспроможні. Апелянт не зазначила, які саме обставини судом першої інстанції не зясовані а докази які їх підтверджують не досліджені.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не обґрунтував використання іноземної валюти, як засіб виконання зобовязання за правочином безпідставний.

Судом першої інстанції зазначено, що згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд першої інстанції установив наявність у кредитора ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнув грошову суму в іноземній валюті. Вказаний висновок в повній мірі узгоджується з постановами Верховного Суду України N 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року та 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, обовязковість яких передбачена ст.360-7 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач мав ліцензію за №22, видану йому 04.12.2001 року на право здійснення операцій визначених пунктами 1-4 частини другою та частиною четвертою статті 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Згідно дозволу за №22-2 від 29.07.2003 року додатку до нього банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. (т.2 а.с.30-32)

Доводи апеляційної скарги, що комісійну винагороду за операціями, позивач мав право вимагати виключно у гривнях непереконливі.

Відповідно до умов п.1.2 кредитного договору №MRH0GF04000055, укладеного сторонами 11.08.2005 року, погашення заборгованості по вказаному договору відбувається в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з «24» по «28» число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти(щомісячний платіж) в сумі 220,57 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії. (т.1 а.с.18,19)

Доводи апеляційної скарги, що договір не містить істотних умов, а саме не відображені валютні ризики та сукупна вартість кредиту, а також що умовами договору передбачено курс валюти - 5,05, а його виконання відбувається за іншим курсом. Крім того Банк в позові висунув вимоги про необхідність поновлення страхових договорів, які не передбачено умовами договору, що свідчить про його агресивну підприємницьку практику - необґрунтовані.

Частина 1 ст.627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору №MRH0GF04000055, укладеного сторонами 11.08.2005 року банк має право в односторонньому порядку переглядати відсоткову ставку за користування кредитом при настанні певних обставин, які в умовах договору зазначені.

Необхідність поновлення страхових договорів передбачена умовами п.2.1.2 та п.2.2.6 підписаного сторонами кредитного договору.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Реквеньї проти Угорщини" від 20 травня 1999 року зазначено: "Норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка надає громадянину можливість керуватися нею у своїх діях: він повинен бути здатним (якщо необхідно, то за допомогою відповідних консультацій) передбачити достатньою мірою за певних обставин наслідки, які можуть бути спричинені такою дією. Передбачуваність цих наслідків з абсолютною впевненістю не потрібна: досвід показує, що цього досягнути неможливо. Хоча певність, безумовно, бажана, прагнення забезпечити її може призвести до надмірної ригідності, хоча закон має завжди відповідати обставинам, що змінюються" (п. 34).

З інформації, підготовленої ОСОБА_2 вбачається, що вона належним чином виконувала умови договору з серпня 2005 року по січень 2015 року незважаючи на неодноразове збільшення курсу.

Відповідно до ст. 626, ч. 2 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 640, ч. 2 ст. 642 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам. Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Л.М. Кочегарова

ОСОБА_6