Справа № 464/8650/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1715/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
при секретарі: Цапові П.М.,
за участю: представника відповідача(апелянта) Карабаня В.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» про визнання звільнення незаконним та стягнення середнього заробітку,-

в с т а н о в и л а:
В листопаді 2016р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» про визнання незаконним звільнення з роботи з посади слюсаря-ремонтника бойових і спеціальних машин ІІ розряду згідно з наказом №60 від 20.04.2015р. та про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час незаконного звільнення з 20.04.2015р. по 24.05.2016р. включно.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він, з 14.08.2014р. перебував у трудових правовідносинах з ДП «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» і 20.04.2015 звільнений з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу згідно п.3 ст.36 КЗпП України. З 27.05.2015р. по 24.05.2016р. він проходив строкову військову службу, після проходження якої повторно прийнятий на роботу. Вказав, що у зв`язку з незаконним звільненням відповідач відмовив йому у виплаті середнього заробітку за час проходження строкової військової служби, тоді як за ним зберігається місце роботи та середній заробіток на підприємстві.
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 60 К (п) від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 36 КЗпП України.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня 2015 року по 24 травня 2016 року включно в сумі 46 752 грн. 24 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром» на користь держави судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп.

Рішення оскаржив відповідач ДП «Львівський бронетанковий завод».

В апеляційній скарзі апелянт, зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив, і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Звертає увагу суду, що на момент звільнення позивача у зв`язку з його призовом на строкову військову службу адміністрація ДП «ЛБТЗ» діяла у повній відповідності до вимог чинної на той час редакції Кодексу законів про працю України. Вважає, що суд першої інстанції поверхнево і помилково проаналізував вимоги чинного законодавства щодо правових підстав і змісту гарантій призваного на строкову військову службу Позивача. Суд помилково кваліфікував вид військової служби, яку проходив позивач, а саме: «строкова військова служба за призовом» позивача (в порядку його чергового призову на підставі Указу Президента від 17 лютого 2015 року № 88/2015) була невірно кваліфікована судом як «військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період» (на підставі Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року). Відтак, помилкова кваліфікація судом виду військової служби позивача мала наслідком невірний висновок про нібито незаконність дій відповідача при звільненні позивача у зв`язку з його призовом на строкову військову службу та задоволення у повному обсязі його позовних вимог. Тим більше, що на 2015 рік дія норми п.3 ст.36 КЗпП України, за якою відбулося звільнення відповідача, не була змінена, зупинена чи скасована. За таких обставин, рішення суду першої інстанції просить скасувати, та ухвалити нове, яким у позовних вимогах відмовити повністю за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача(апелянта) Карабаня В.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений з роботи без законних підстав, а тому позов в частині визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним підлягає до задоволення, а наказ про звільнення позивача слід скасувати. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що з ОСОБА_1 14.08.2014р. перебуває у трудових відносинах з ДП «Львівський бронетанковий завод» Державного концерну «Укроборонпром», на посаді слюсаря-ремонтника бойових і спеціальних машин ІІ розряду.
З витягу з наказу №60К (п) від 20.04.2015р. вбачається, що ОСОБА_1 слюсаря-ремонтника БіСМ цеху №3 з 20.04.2015р. звільнено у зв`язку з призовом на військову службу, п.3 ст.36 КЗпП України. Підстава: заява.(а.с.22)

В період з 27.05.2015р. по 24.05.2016р. включно ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних силах України (у військовій частині НОМЕР_1 ).
З копії трудової книжки вбачається, що 13.06.2016 позивач прийнятий на роботу в ДП «Львівський бронетанковий завод» слюсарем - ремонтником бойових і спеціальних машин ІІ розряду. (а.с.4)

Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частинами 1 та 2статті 2 цього ж закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Строкова військова служба, згідно ч. 6 ст. 2 Закону України"Про військовий обов`язок і військову службу", є видом військової служби.

Відповідно до положень ч.2 ст. 119 КЗпП України(чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України"Про військовий обов`язок і військову службу","Про альтернативну невійськову службу","Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України"Про військовий обов`язок і військову службу"(у редакції Закону України від 15.01.2015 № 116-V111, чинній з 08.02.2015) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або)введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом № 1126-VII від 17.03.2014 року було оголошено проведення часткової мобілізації.

Згідно Указу Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", який був затверджений Законом № 113-VIII від 15.01.2015 року, оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації, і Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Відповідно до пункту сьомого цього Указу Президента України, керівникам органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності доведено до відома, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Із урахуванням вище наведених норм матеріального закону та на підставі наданих сторонами у справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача на підставі п.3ст. 36 КЗпП України, оскільки за ним мало зберігатися місце роботи та середній заробіток на підприємстві відповідача.

Також колегія суддів погоджується із визначеним судом розміром середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, оскільки розрахунок проведено у відповідності до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року № 100.

За таких обставин, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", дійшов до правильного висновку про те, що звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки призов ОСОБА_1 на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Львівської області, тобто на час дії особливого періоду в Україні, та нього поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Доводи апеляційної скарги що на час видання оскаржуваного наказу(на 20.04.2015р.) діяла норма ст.119 КЗпП України в редакції від 01.04.2014р., зміни до якої були внесені 14 травня 2015р.(набули чинності 11.06.2015р.), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ч.2 ст.119 КЗпП України в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну(невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Як вбачається із ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції Закону України від 15.01.2015р. № 116-V111, чинній з 08.02.2015р.) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або)введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Більше того, як вбачається із копії військового квитка, позивач ОСОБА_1 з 01 по 23.06.2015р. пройшов підготовку за програмою фахової підготовки військових кваліфікованих фахівців рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців за призовом під час мобілізації механізованих підрозділів Сухопутних військ Збройних сил України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які представник відповідача посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод»- відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня нею набрання законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський
Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета