РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» січня 2017 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої: судді Пікули Н.В.

за участю секретаря: Грабовської Г.О.

з участю прокурора - Родзенюка О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

перекладача ОСОБА_5

представника служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради: Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимирі-Волинському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів.

В позовній заяві посилається на те, що з 30.07.2005 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Володимир-Волинського міського суду від 16.04.2014 року було розірвано.

За час спільного подружнього життя у них народилось двоє дітей, сини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, вихованням синів не займається, не підтримує матеріально і не цікавиться їх життям та здоров'ям. Веде аморальний спосіб життя, вчиняє кримінальні правопорушення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, в своїх поясненнях суду зіслалась на обставини, викладені в позовній заяві, просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що позивач без його згоди забрала дітей та переїхала з ними проживати в м. Володимир-Волинський до своїх батьків. При телефонному спілкуванні погрожувала йому, відмовляла в розмовах з дітьми. За час перебування в СІЗО підтримувати зв'язок з дітьми можливості не мав. Надалі бажає приймати участь у вихованні своїх дітей і просить в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов вважає безпідставним, посилаючись на те, що позивач добровільно відмовилась від дітей, в подальшому викрала їх та переховувалась від відповідача та шантажує його. Просить врахувати, що відповідач тривалий час утримувався під вартою, а після звільнення проявляє турботу за дітьми та надає кошти на їх утримання.

Представник служби у справа дітей Володимир-Волинської міської ради Ковальчук Л.В. підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, їх представників, думку прокурора та представника служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради, дослідивши зібрані по справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У відповідності до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, відповідач ОСОБА_7 являється батьком неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як пояснила в судовому засіданні позивач, що за час проживання з відповідачем, останній не приділяв уваги дітям, а з 26 лютого 2014 року взагалі перестав цікавитись їх життям та здоров'ям, хоча йому було відомо місце їх проживання. Під час спільного проживання відповідач змусив її взяти кредит під заставу її власної квартири в м. Києві. Також, відповідач шахрайським способом заволодів коштами інших громадян, у зв'язку з чим, по даних фактам відкрито кримінальне провадження. Їй відомо, що відповідач з 10.04.2015 року по 05.08.2016 року знаходився під вартою, однак, як до обрання відносно нього зданого запобіжного заходу, так і після його звільнення, жодного разу не поцікавився життям дітей, не навідав їх та не надав жодної матеріальної допомоги. У зв'язку з наявними борговими зобов'язаннями, відповідач мав намір покинути територію України та примушував її до виїзду разом з дітьми за кордон. З березня 2014 року, відповідач в телефонному режимі, а також шляхом надсилання СМС - повідомлень неодноразово погрожував їй фізичною розправою в разі її неповернення до нього.

Оскільки відповідач фактично позбавив сім'ю житла та засобів для існування, із-за постійних вимог кредиторів вона змушена була переїхати на проживання до батьків, влаштувала дітей в навчальні та дошкільні заклади та дбає про їх здоров'я та виховання.

На даний час вона побоюється, що відповідач, уникаючи боргових зобов'язань, може залишити Україну та вивезти їх спільних дітей за межі держави.

Просить врахувати, що старший син, на очах якого відповідач вчиняв насильство щодо неї, не бажає спілкуватись зі своїм батьком, а менший син батька не пам'ятає взагалі.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, дійсно в лютому 2014 року позивач залишила його, забравши дітей. В телефонному режимі від позивачки він дізнався, що діти разом з нею знаходяться в м. Володимирі-Волинському куди він приїхав, однак з позивачкою не зустрічався, а спілкувався лише з її бабусею. Вказує, що із соціальних мереж дізнався про подружню зраду позивачки. На його неодноразові прохання поговорити по телефону зі старшим сином позивач йому відмовляла, посилаючись на те, що дитина не хоче спілкуватись з ним. Безпосередніх зустрічей з дітьми не мав, так як боявся фізичної розправи з боку сім'ї позивача. Знаходячись в СІЗО, права на користування телефоном не мав.

Судом встановлено, що сторони до лютого 2014 року спільно проживали в приватному будинку по АДРЕСА_1, разом з тим, діти від народження не були зареєстровані в жодному місці.

24 лютого 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було засвідчено справжність підпису ОСОБА_1, на заяві поданій Компетентним органам, згідно якої, остання відмовлялась від батьківських прав на своїх малолітніх дітей.

З пояснень позивача вбачається, що дана заява була нею подана під тиском з боку відповідача, який погрожував відібрати дітей та вивезти їх з України і мала бути гарантією для відповідача, що вона буде виконувати всі його умови.

Відповідач ствердив, що причиною відмови від дітей позивачем було її бажання проживати з іншим чоловіком.

Однак, подальші дії позивача спростовують добровільність подання нею заяви про відмову від дітей.

Так, судом встановлено, що одразу після написання даної заяви позивач, забравши дітей, виїхала з міста Києва в м. Володимир-Волинський.

06.03.2014 року позивачем було подано заяву Компетентному органу про те, що подана нею заява від 24.02.2014 року про відмову від батьківських прав на своїх малолітніх дітей була підписана поза її волею, внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку її чоловіка і з власної волі вона б ніколи не відмовилась і не відмовляється від своїх дітей, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_8 було засвідчено справність підпису заявниці на даній заяві.

Вищенаведені обставини спростовують пояснення свідка ОСОБА_9, яка пояснила про добровільне подання позивачкою заяви про відмову від дітей.

При цьому суд також приймає до уваги, що свідок ОСОБА_9, як свідчать матеріали справи, є адвокатом відповідача.

Матеріалами справи стверджується, що по переїзду в м. Володимир-Волинський позивач зареєструвала себе та дітей у будинку своїх батьків за адресою : АДРЕСА_2 де вони проживають до даного часу.

Відповідно до письмових доказів, долучених до справи позивачем, з вересня 2014 року діти відвідують дитячі дошкільні та шкільні навчальні заклади в місті Володимирі-Волинському.

Згідно характеристики дошкільного навчального закладу № 8 «Вишиванка» , виданої 21.04.2015 року, вихованням та утриманням сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 займається мама - ОСОБА_1 Батько дитини - ОСОБА_7 з сім'єю не проживає, жодного разу дитини з садочка не забирав, не з'являвся на батьківські збори, з вихователями не спілкувався.

З довідки, виданої Володимир-Волинською спеціалізованою школою-інтернатом І-ІІІ ступенів «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки» від 13.03.2016 року вбачається, що відповідач навчанням сина не цікавився.

Відповідно до педагогічної характеристики позивач займається розвитком та вихованням дітей, піклується про їх здоров'я.

Твердження відповідача, про те, що він з лютого 2014 року не мав змоги бачитись з дітьми та приймати участь в їх вихованні, оскільки цьому суперечила позивач, спростовується наступними доказами.

Як свідчить інформація з Головного центру обробки спеціальної інформації, протягом 2014 року, і до його затримання в квітні 2015 року відповідач знаходився в Україні, його поїздки за кордон були короткочасними.

З наданої відповідачем письмової заяви позивача, переписки в соціальних мережах вбачається, що відповідачу було відомо, що діти знаходяться разом з нею.

Судом встановлено, і цього не заперечив відповідач, що в кінці лютого 2014 року він приїжджав в м. Володимир-Волинський і знав де знаходиться позивач з дітьми, однак не виявив бажання зустрітись з ними.

Свідок ОСОБА_10, в судовому засіданні підтвердила, про обізнаність відповідача про місце знаходження його дітей в місті Володимирі-Волинському з кінця лютого 2014 року.

Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2014 року, що позивачка зверталась в органи поліції з приводу телефонних погроз з боку відповідача з метою відібрання дітей та вивезення їх в Іран.

Крім того, в серпні 2014 року відповідач звертався до Солом'яноського РУ ГУ МВС України із заявою про те, що його дружина забрала спільних дітей і скрилась. 08.10.2014 року відповідачу була надана відповідь, що позивач разом з дітьми проживає в м. Володимирі-Волинському і йому було рекомендовано для вирішення спірних питань з приводу виховання та проживання дітей звернутись до суду.

Однак, як встановлено судом, відповідач даною можливістю не скористався.

Відповідач не звертався до відповідних органів з приводу чинення йому позивачем перешкод у побаченнях з дітьми.

Знаючи про місце знаходження своєї дружини та дітей, відповідач до квітня 2015 року жодного разу їх не відвідав, не поцікавився станом здоров'я та не надав матеріального утримання.

Доводи відповідача про ніби то загрозу з боку сім'ї позивача абсурдні, оскільки, жодних дій щодо нього, які б перешкоджали його спілкуванню з дітьми не було, також не було звернень до правоохоронних органів з цього приводу.

Посилання відповідача на телефонні розмови з позивачем, як на спробу його участі у вихованні дітей, суд до уваги не приймає, оскільки не розцінює їх як виконання батьківських обов'язків.

В судовому засіданні спростовані пояснення представника відповідача про те, що саме сім'я позивача була ініціатором подання заяв до органів поліції стосовно вчинення відповідачем кримінального правопорушення.

Як стверджується витягами з ЄРДР в липні та серпні 2013 року до Солом'янського РУ ГУМВС України в місті Києві звернулось троє громадян із заявами про вчинення відповідачем відносно них шахрайських дій в особливо великих розмірах.

Починаючи з вересня 2014 року по травень 2015 року до Солом'янського РУ ГУМВС України в місті Києві більше десяти осіб, в тому числі і позивач її сестра та батько, звернулись із заявами про вчинення відповідачем кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство). Дані відомості внесені до ЄРДР та було розпочато кримінальне провадження відносно відповідача, яке на даний час знаходиться на розгляді в Солом'янському районному суді міста Києва.

Відповідно до протоколу затримання, 10.04.2015 року відповідача було затримано у зв'язку із зазначеними кримінальними правопорушеннями.

05.08.2016 року відповідача було з-під варти звільнено.

При цьому, суд вважає, що дійсно за час перебування відповідача під вартою, він не міг в повній мірі здійснювати обов'язки по вихованню дітей, однак цікавитись їх життям та здоров'ям мав можливість.

Щодо заяв поданих до Солом'янського районного суду міста Києва 11.08., 18.08., 06.09., 16.09., 23.09.2016 року про надання дозволу на виїзд для побачення з дітьми, суд враховує, що вони подані під час розгляду даної справи судом.

Даючи оцінку наданій відповідачем характеристики з консульського відділу Посольства Республіки Іран суд враховує наступне.

Дана характеристика датована 29.04.2015 року та надавалась до Солом'янського РУ ГУМВС України в місті Києві в той час, коли відповідачу було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Як вбачається з ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 11.04.2015 року, що при обранні запобіжного заходу відповідачу було враховано, що він не працює, твердження про те, що він займається підприємницького діяльністю не знайшло свого підтвердження, в нього відсутні стійкі родинні та соціальні зв'язки, є наявна реальна можливість залишити територію України, ухилявся від органів досудового розслідування, постійно змінював номери телефонів, не проживав за місцем реєстрації та є наявні ризики продовження ймовірної злочинної діяльності за відсутності постійного джерела доходів.

Дана ухвала суду набрала законної сили, а тому зафіксовані в ній обставини, суд визнає як достовірні.

Щодо показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, які ствердили про участь батька у вихованні дітей, то вони стосуються періоду коли сторони проживали разом до лютого 2014 року.

Виконавчий комітет Володимир-Волинської міської як орган опіки і піклування надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Представник служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради Ковальчук Л.В. в судовому засіданні зазначений висновок підтримала, пояснила, що питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалося неодноразово про що його повідомлялося, однак він з жодним клопотанням до органу опіки та піклування щодо забезпечення можливості спілкування з дітьми навіть через свого адвоката не звертався, своє байдуже ставлення до виховання та утримання дітей мотивував незнанням української мови, хоча до розірвання шлюбу з позивачем, проживав разом з дітьми та спілкувався з ними.

Таким чином наведені обставини підтверджують ухилення відповідача від обов'язку по вихованню дітей, що відповідно до ст.164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Частиною 2 ст.166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов"язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері і батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доход, а також за інших обставин, що мають істотне значення, суд, за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Крім цього, оскільки відповідач не утримує дітей матеріально, з нього слід стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, достатній для забезпечення їх нормального розвитку і життя.

При визначенні розміру аліментів суд враховує особу відповідача, те, що він не працює , і вважає за необхідне визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

На вирішення даного спору не впливає той факт, що відповідач, починаючи з серпня 2016 року надсилав кошти на утримання дітей.

Керуючись ст.10, 11, 209, 212, 214 - 215 ЦПК України, та на підставі ст.164, 180, 182 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина Ісламської Республіки Іран, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина Ісламської Республіки Іран, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 в твердій грошовій сумі, в розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 18 квітня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя Н.В. Пікула