Провадження №4с/225/11/2017
Справа №225/7038/16-ц
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді: Довженко О.В., за участі секретаря: Панасенко Г.Ю.,

Сторони, заінтересована особа, у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на дії головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області, заінтересована особа - ОСОБА_1, про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобов'язання виконати певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Дзержинського міського суду Донецької області зі скаргою на дії головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобов'язання виконати певні дії.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що постановою Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ВП №52120506 від 02.09.2016 року Моторному (транспортному) страховому бюро України повернуто виконавчий лист №2/225/482/2016, виданий Дзержинським міським судом Донецької області 21.03.2016 року, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 38 513,31 грн.

В якості підстав повернення виконавчого листа стягувачу, в постанові зазначено відсутність у виконавчому документі інформації про індивідуальний номер боржника.

Не погодившись з зазначеними вище діями виконавчої служби, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з відповідною скаргою. Дії головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області заявник називає неправомірними, такими, що суперечать ч.1 ст.4, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», наказу ДПС України та ДСА України №30/44 від 26.02.2013 року «Про затвердження Порядку надання судам загальної інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів», а також, практиці Верховного Суду України, що викладена в постанові №6-62цс14 від 25.06.2014 року.

Сторони в судове засідання не з'явились, надіславши до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно ч.2 ст158, ст.ст.169 ЦПК України. Окрім того, від Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області до суду надійшли письмові заперечення проти скарги з проханням залишити скаргу без задоволення, як необґрунтовану та безпідставну. Заінтересована особа у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлена. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми, а також, враховуючи, що неявка останніх не перешкоджає повному та всебічному розгляду скарги, суд розглянув справу за їх відсутності.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши надані письмові заперечення проти скарги, дійшов висновку щодо наявності правових підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного:

Як встановлено судом, 02.09.2016 року головним державним виконавцем Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 був розглянутий виконавчий лист №2/225/482/2016 про примусове стягнення з ОСОБА_1 38 513,31 грн. заборгованості, виданий Дзержинським міським судом Донецької області 21.03.2016 року.

За результатами такого розгляду Краматорським МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області прийнято постанову ВП №52120506 від 02.09.2016 року про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу та відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового стягнення заборгованості.

Єдиною правовою підставою для відмови в прийнятті до провадження зазначеного вище виконавчого документу, відкритті виконавчого провадження та повернення виконавчого листа стягувачу у даній постанові зазначено відсутність інформації про індивідуальний номер боржника з посиланням на п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.6).

Дійсно, відповідно до п.6 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст.18 цього Закону.

В свою чергу, п.3 ч.1 цієї статті Закону містить вимогу про зазначення у виконавчому документі повного найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб-платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб-громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття.

Отже, відповідно до системного тлумачення п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача є інформацією, що вноситься до виконавчого документу органом, який його видав, у випадку його наявності та обов'язковим реквізитом для відкриття виконавчого провадження не являється.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 21.05.2014 року у справі №6-45цс14 та від 25.06.2014 року у справі №6-62цс14, відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Зокрема, у згаданих вище постановах Верховним Судом України зазначено, що вимоги до змісту виконавчого листа встановлені ч. 1 ст. 18 Закону України від 21 квітня 1999р. №606-ХІV «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у виконавчому листі потрібно зазначати індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а п.6 ч.1 ст.26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст.18, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим, відповідно до п.3 ч.3 ст.11 Закону України від 21 квітня 1999р. №606-ХІV «Про виконавче провадження», державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну».

При цьому, правовий висновок Верховного Суду України є обовязковим для виконання всіма субєктами владних повноважень, у т.ч. органами ДВС, та судами нижчих інстанцій при застосуванні вказаних норм права (ст.11128 ГПК України, ст.3607 ЦПК України, ст.2442 КАС України, ст.458 КПК України в редакціях, визначених Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Отже, на думку суду, зазначена вище правова позиція Верховного Суду України не взята до уваги органом державної виконавчої служби безпідставно.

Окрім того, Європейським судом з прав людини, судова практика якого за ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях на порушенні Україною вимог ч.1 ст.6 Конвенції, яка при виконанні остаточних судових рішень стоїть на захисті права особи на справедливий суд, одним з основних елементів якого є те, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, а ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (рішення суду від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України»).

Також, у рішеннях від 27.04.2004 року у справі «Ромашов проти України», ОСОБА_3 проти України від 15 січня 2010 року, Європейський суд зазначив, що обов'язковість судових рішень (яка передбачає і їх виконуваність), гарантується ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін.

При цьому, констатуючи порушення Україною п.1 ст.6 Конвенції, Європейський суд розяснив, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Більш того, суд зауважує на тому, що в матеріалах справи наявна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України від 25.08.2016 року №4/3-06/22736 на адресу Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області. Дана заява передує даті прийняття оскаржуваної постанови (02.09.2016 року) та містить повідомлення про ідентифікаційний код боржника ОСОБА_1 (а.с.5).

Таким чином, державний виконавець, відповідно до норм чинного законодавства України, в ході здійснення виконавчого провадження не був позбавлений можливості перевірити та з'ясувати дійсний ідентифікаційний код боржника, чого останнім зроблено не було.

Одночасно, суд зауважує на тому, що, відповідно до ч.5 ст. 124 і ч.3 ст.129 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами; ч.2 - невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 383 ЦПК України визначено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд, відповідно до ч.2 ст.387 ЦПК України, визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до п.18 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам ст.ст.210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту ст.387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому, суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. Тобто, у даному випадку суд позбавлений права зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження, оскільки, згідно зі ст.26 згаданого вище Закону, зазначені дії належать до повноваження виключно державної виконавчої служби.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку щодо доведеності факту порушення головним державним виконавцем Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 прав заявника, що підлягають захисту у передбаченому ст.ст.383, 387 ЦПК України порядку, а саме, шляхом визнання дій головного державного виконавця щодо відмови у прийнятті виконавчого документу та відкритті виконавчого провадження неправомірними та скасування постанови ВП №52120506 від 02.09.2016 року про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/225/482/2016 від 21.03.2016 року.

В той же час, вимоги заявника про зобов'язання головного державного виконавця усунути вказані порушення шляхом відкриття виконавчого провадження є такими, що виходять за межі повноважень суду, з огляду на що задоволенню не підлягають. При цьому, маючи на меті поновлення порушених прав та свобод заявника, суд вважає за необхідне зобов'язати головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 вирішити питання щодо наявності правових підстав для прийняття до провадження виконавчого документу та відкриття виконавчого провадження у відповідності з вимогами Закону України "Про виконавче провадження".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.383-388 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на дії головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобов'язання головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області відкрити виконавче провадження задовольнити частково.

Визнати дії головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 щодо прийняття постанови ВП №52120506 від 02.09.2016 року про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/225/482/2016 Дзержинського міського суду Донецької області від 21.03.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 38 513,31 грн. неправомірними.

Постанову головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 ВП №52120506 від 02.09.2016 року про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/225/482/2016 Дзержинського міського суду Донецької області від 21.03.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 38 513,31 грн. скасувати.

Зобов'язати головного державного виконавця Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 вирішити питання щодо наявності правових підстав для прийняття до провадження виконавчого документу та відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/225/482/2016 Дзержинського міського суду Донецької області від 21.03.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 38 513,31 грн. у відповідності з вимогами Закону України "Про виконавче провадження".

В решті вимог відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. На ухвалу суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя