У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

секретар судового засідання Коробчук А.М., за участю представника позивача Поетової А.С., відповідача та його представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду від 07 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

26 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову вказував, що 01 березня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів на суму 50 000 грн. та того ж дня відповідачем була отримана вказана сума коштів, про що свідчить розписка останнього. Вказану суму коштів відповідач зобов'язувався повернути до 01 квітня 2013 року, а в разі своєчасного неповернення суми позики зобов'язувався сплатити 10% річних від простроченої суми.

На даний час відповідач своє зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув та відмовляється виконати своє зобов'язання в добровільному порядку.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/12/2017 Головуючий у 1 інстанції : Першко О.О.

Доповідач : Григоренко М.П.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, в розмірі 50 000 грн., 10% річних в розмірі 14 436,48 грн. та судовий збір в розмірі 644,36 грн.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 07 червня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 01 березня 2013 року у розмірі 50 000 грн. та десять відсотків річних за період з 02 квітня 2013 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 14 436,48 грн., а всього 64 436,48 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 644, 36 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду від 05 вересня 2016 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду від 07 червня 2016 року - залишено без задоволення.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що відповідач до початку слухання справи, яке відбулось 07.06.2016 року, написав клопотання про його відкладення. Клопотання було мотивоване неможливістю явки адвоката відповідача на судове засідання з підстав перебування його в іншому судовому процесі. В порушення принципу змагальності та рівності сторін перед законом і судом, а також позбавивши відповідача гарантованого права на правову допомогу, суд відхилив подане клопотання, при цьому належних мотивів необхідності такого порушення прав не навів.

Рішення суду від 07.06.2016 року підлягає скасуванню з огляду на те, що судом першої станції при розгляді справи не було враховано тієї обставини, що договір позики від 01.03.2013 року є фіктивним, укладеним без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Позивач ОСОБА_4 грошових коштів для відповідача не надавав. Договір позики грошових коштів між сторонами не укладений, оскільки ОСОБА_4 є директором Рівненського підрозділу ТОВ "ТД Міжрегіональні ресурси". З 21.06.2010 року по 12.04.2013 року відповідач на даному підприємстві обіймав посаду торгівельного агента, що підтверджується копією трудової книжки.

Обов'язковою умовою прийняття на посаду агента була необхідність заповнення відповідачем пустих бланків договорів позики та розписок про отримання нібито грошових коштів, без зазначення розміру грошових сум, які передаються в позику та дат складання вищевказаних документів.

Рукописний текст написання дати укладення договору та розписки суттєво відрізняється від рукописного тексту заповненого договору, що залишилось поза увагою суду.

Верховний Суд України в своїй постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 надав правову позицію, "що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Укладаючи договір позики, обидві сторони об'єктивно розуміли, що він не буде виконаний і не підлягає виконанню, оскільки цей договір виступав лише в якості гарантії добросовісності відповідача при роботі на посаді агента.

12.04.2013 року позивач звільнив ОСОБА_3 з роботи у зв'язку з втратою довір'я за п. 2 ст. 41 КЗпП України, так як вважав, що останній завдав матеріальну шкоду і саме тому звернувся до суду із даним позовом.

Факт укладення фіктивного правочину підтвердять також свідки, яких вважають за необхідне допитати під час слухання апеляційної скарги та які також здійснювали заповнення пустих бланків договорів позики.

Крім того, написання дати договору та розписки не відповідає часу їх складення, що може бути встановлено за результатами проведення експертизи давності документів.

Із цих підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач та представник відповідача підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки останній не виконав у встановлений строк взяті на себе зобов'язання за договором позики від 01 березня 2013 року, тому з останнього підлягає стягненню в примусовому порядку сума позики та передбачені договором відсотки за користування позикою за період з 02 квітня 2013 року по 19 лютого 2016 року, всього 64 436,48 грн.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення.

Наявні у справі договір позики та розписки за змістом та формою відповідають вимогам закону і ОСОБА_3 не заперечує, що на цих документах міститься дійсно його підпис.

Відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_3 підписував договір та розписку, в яких були відсутні дані про розмір запозичених коштів та про дату складання цих документів, а також про те, що останній фактично ніяких грошових коштів у позивача не позичав, про що можуть підтвердити певні свідки, на увагу не заслуговують.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, проте, відповідач ОСОБА_3 із вказаних підстав наявний в матеріалах даної справи договір позики у встановленому порядку не оспорив, а лише голослівно посилається на вказані обставини, заперечуючи заявлений до нього позов.

В частині другій статті 1051 ЦК України також зазначено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З огляду на положення вказаної правової норми, не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що факт не отримання ним грошових коштів від позивача і фіктивність договору позики можуть підтвердити певні свідки, оскільки ці свідчення суд міг би прийняти до уваги лише у разі розгляду вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, з тих підстав, що цей договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, але таких вимог відповідачем також заявлено не було.

Це ж саме і стосується клопотання сторони відповідача про призначення судової ї фізико-хімічної експертизи давності документів, при відсутності будь-яких позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики та визнання ОСОБА_3 в той же час тієї обставини, що на договорі позики та розписці містяться саме його підписи.

Згідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 204 ЦК України, яка прямо встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Посилання сторони відповідача на те, що договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 01 березня 2013 року є фіктивним, оскільки цей договір був підписаний останнім без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, і що потреби у визнанні судом цього договору фіктивним немає, не може бути прийнято до уваги, так як це посилання суперечить положенням частини 2 статті 234 ЦК України.

При розгляді даної цивільної справи судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права, які б були обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки із матеріалів справи вбачається, що не з'явившись повторно у судове засідання, про яке відповідач був належним чином повідомлений, останній, подавши клопотання про відкладення справи на іншу дату, через неможливість його адвоката прибути в судове засідання (а.с. 18), будь яких доказів, які свідчили про укладення ним угоди із адвокатом та про поважність причин неявки того адвоката в судове засідання, у встановленому порядку суду не надав.

Не було додано відповідачем відповідних доказів з даного приводу і до апеляційної скарги.

З наявного у справі договору про надання правової допомоги та представництво інтересів, укладеного між відповідачем та адвокатом ОСОБА_2 13 липня 2016 року, слідує, що цей договір відповідачем було укладено вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини 3 статті 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Рівненського міського суду від 07 червня 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Рівненського міського суду від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

С.В. Хилевич