У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 липня 2008 року у справі за поданням державного виконавця відділу ДВС Дубенського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ПАТ «Державний ощадбанк»-Маценко Н.П., ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 липня 2008 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність вказаної ухвали в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відкриті виконавчі провадження та невиконане рішення суду не є підставами для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Судом не здобуто доказів на підтвердження ухилення ним від виконання своїх зобов'язань.

Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (липень 2008року) на виконанні у відділі ДВС Дубенського міськрайонного управління юстиції перебувало п'ять виконавчих документів, в яких ОСОБА_1 являвся боржником, а саме: виконавчий напис №4795 від 8.09.2006 року, виданий приватним нотаріусом Піддубною Л.П. про звернення стягнення на заставний автомобіль на суму 9682,33 долари США та 689 грн. на користь ВАТ КБ "Надра"; вимога Ф-26-У, видана 14.03.2008 року Управлінням пенсійного фонду України у Дубенському районі про сплату боргу в розмірі 1014,94 грн.; виконавчий лист №2-307/2008, виданий Дубенським міськрайонним судом від 14.03.2008 року про стягнення на користь ВАТ "Ощадбанк" заборгованості в розмірі 19828,55 грн.; судовий наказ №2-н-874, виданий 15.10.2007 року Рівненським міським судом про стягнення на користь Кредитної спілки "Пріорітет" коштів в сумі 4788,56 грн.; вимога Ф-54-У, видана 17.04.2008 року Управлінням пенсійного фонду України у Дубенському районі про сплату боргу в розмірі 268,2 грн.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що останній по п'яти виконавчих документах має боргові зобов'язання на суму 64483 грн., а також має паспорт громадянина України, а тому може ухилитися від виконання боргових зобов'язань.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»№ 3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Положеннями ст. 6 цього Закону (в редакції, яка діяла на момент звернення із поданням) встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Нормою ст.8 Закону № 3857-XII передбачалось, що дії з відмови у виїзді з України через підстави, передбачені пунктами 1, 2, 6 - 8 ч. 1 ст. 6 цього Закону, можуть бути оскаржені громадянами у судовому порядку.

Це свідчить про те, що дії відповідних органів щодо обмеження виїзду ґрунтуються не на судовому рішенні, а на нормах ст. 6 зазначеного Закону й дії органу (посадової особи) такого обмеження можуть перевірятися в судовому порядку за скаргою особи, яка зазнала обмеження, в порядку адміністративного судочинства.

За наведеного зазначеним Законом не передбачалось за ухвалою суду тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника у виконавчому провадженні до виконання зобов"язань за рішенням суду.

Державний виконавець мав повноваження, передбачені ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження" для вжиття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Не зважаючи на відсутність процесуальних норм з розгляду таких подань та помилково прийнявши до провадження подання державного виконавця, суд першої інстанції не врахував вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яким регулюється порядок та випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України.

Згідно із ч. 1 ст. 310 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст. 205 цього Кодексу.

Оскільки подання державного виконавця щодо тимчасового обмеження виїзду за межі України боржника у виконавчому провадженні до виконання зобов"язань за рішенням суду не підлягало розгляду в порядку цивільного судочинства, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі по розгляду подання.

Керуючись п.1 ч.1 ст.205, ст.307, 310, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 липня 2008 року скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Шимків С.С.