АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Ростолопи Є.Г.

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами представників третьої особи РостолопиЄвгенії Григорівни та Накутної Софії Олександрівни, які діють на підставі довіреності в інтересах Приватного підприємства «Білдгрупменеджмент» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго», ОСОБА_7, треті особи: Приватне підприємство «Білдгрупменеджмент», Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальне підприємство «Сіті-Сервіс» про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 04 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київобленерго», ОСОБА_7, третя особа ПП «Білдгрупменеджмент» про визнання недійсним договору про розірвання договору про постачання електричної енергії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 25 червня 2013 року між ним та ПАТ «Київобленерго», укладено договір про постачання електричної енергії № 220059508 до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2x630кВА-10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП №13, забудовником якого є позивач.

03 вересня 2015 року на підставі заяви представника позивача - ОСОБА_7 вказаний договір розірвано шляхом укладення договору про його розірвання. Договір про розірвання договору про постачання електроенергії позивач просить визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України, оскільки він вчинений внаслідок зловмисної домовленості його представника з другою стороною.

Справа №757/38368/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1902/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Зокрема, договір укладений після того, як 21 листопада 2014 року позивач звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою, якою повідомив, що всі заяви та документи щодо зміни власника Розподільчого пристрою буде подавати особисто або через свого представника - ОСОБА_9, внаслідок чого 19 серпня 2015 року ОСОБА_6 скасував довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_7

Крім того, ОСОБА_7 не узгоджувала з позивачем свої дії, спрямовані на розірвання договору про постачання електроенергії, та не повідомила про його розірвання; вчиняла дії на користь ПП «Білдгрупменеджмент» (незаконне відчуження розподільчого пристрою, подання заяви про розірвання договору про постачання електроенергії); була повідомлена позивачем про втрату до неї довіри (в кінці 2014 року), однак продовжувала вчиняти дії від його імені.

Зловмисна домовленість відповідачів та третьої особи була спрямована на припинення використання позивачем розподільчого пристрою, у результаті чого позивач був позбавлений можливості використовувати розподільчий пристрій за призначенням, оскільки дія договору про постачання електроенергії була припинена.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго», ОСОБА_7, треті особи Приватне підприємство «Білдгрупменеджмент», Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальне підприємство «СІТІ-СЕРВІС» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 4 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії - задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 4 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладену представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та Публічним акціонерним товариством «Київобленерго».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Київобленерго», ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 по 121 грн. 80 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представниками третьої особи Ростолопою Є.Г. та Накутною С.О., які діє на підставі довіреності в інтересах ПП «Білдгрупменеджмент», подано апеляційні скаргу, в якій вона просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні представник третьої особи Ростолопа Є.Г., представник відповідача ОСОБА_3, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приписами ст.. ст.. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2013 року між сторонами ПАТ «Київобленерго» та ОСОБА_6 укладено договір про постачання електричної енергії № 220059508 до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2x630кВА-10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП №13 (т.1 а.с. 12-21).

Забудовником розподільчої підстанції є позивач, що стверджується відповідними рішенням про погодження технічного проекту від 07 вересня 2012 року, технічними умовами, актом-прйому-передачі виконаних робіт, актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, актом підтвердження готовності електроустановки до роботи, актом обстеження електроустановки після виконання будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт, актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію (т.1 а.с. 134-146).

Відповідно до умов вказаного договору постачальник - ПАТ «Київобленерго» продає електричну енергію споживачу ОСОБА_6 для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, а споживач сплачує вартість використаної електроенергії. Строк дії договору визначено до 31 грудня 2013 року та продовжує свою дію на наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору жодною із сторін не подано письмово заяву про припинення дії договору або перегляд його умов. У випадку, якщо споживач користується об'єктом на підставі договору оренди, то строк дії договору визначено до 29 грудня 2016 року (п. 9.4 договору).

29 квітня 2011 року позивач видав довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9, яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 22-28) з правом подання від імені позивача заяв та з правом розірвання договорів. Строк дії довіреності визначено до 29 квітня 2016 року.

Разом з тим, враховуючи те, що позивач втратив до ОСОБА_7 довіру, він 21 листопада 2014 року подав до ПАТ «Київобленерго» заяву про обмеження кола осіб, які можуть вчиняти дії від його імені та зазначив, що його інтереси може представляти лише ОСОБА_9 або він сам особисто (т.1 а.с. 147), що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Київобленерго».

Право власності на розподільчу підстанцію 25 серпня 2015 року зареєстровано за ПП «Білдгрупменеджмент» (т.1 а.с. 95-104).

У зв'язку з чим, 03 вересня 2015 року ОСОБА_7, діючи від імені позивача ОСОБА_6, подала до ПАТ «Київобленерго» заяву про розірвання договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року у зв'язку з переходом права власності на розподільчу підстанцію до ПП «Білдгрупменеджмент» (т.1 а.с. 79) і 04 вересня 2015 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ПАТ «Київобленерго» укладено додаткову угоду № 1 до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, якою договір про постачання електричної енергії втрачає чинність з 04 вересня 2015 року (т.1 а.с. 84).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 затверджений Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 49 вказаного Порядку, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора на нерухоме майно Дахно А.М. управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції у Київській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 серпня 2015 року № 23879072 про державну реєстрацію права власності ПП «Білдгрупменеджмент» на розподільчий пристрій АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 117-124), яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року залишена без змін (т.1 а.с. 172-179).

У постанові Окружного адміністративного суду м. Києва на підставі копії реєстраційної справи встановлено, що на підтвердження виникнення, переходу речових прав на земельну ділянку, на якій розташовано новозбудований об'єкт (у даному випадку розподільчий пристрій), є договір суперфіцію від 10 травня 2011 №10/05/11-6, укладений між ОСОБА_13 (суперфіціар) та ОСОБА_6 (суперфіціарій), згідно з яким суперфіціарій прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0750 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який не відображає виникнення чи переходу речових прав на дану земельну ділянку саме до ПП «Білдгрупменеджмент».

Підставою для задоволення позову окружним судом була відсутність правових підстав для проведення реєстрації права власності на розподільчий пристрій, оскільки дозвіл на будівництво розподільчого пристрою від 26 липня 2011 року, виданий ПП «Білдгрупменеджмент» ОСОБА_7, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_6 на підставі нотаріально-посвідченої довіреності від 29 квітня 2011 року, тобто ОСОБА_7 діяла в порядку передоручення, складений з недоліком його форми, а саме не бува нотаріально посвідчений.

Вказані обставини, встановлені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року, не потребують доказування у вказаній цивільній справі відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

20 лютого 2016 року право власності на розподільчий пристрій зареєстровано за ТОВ «КП «Сіті-Сервіс» (т.1 а.с. 164-169), 11 травня 2016 року - за ТОВ «Євразіябудтрейд» на підставі акту приймання-передачі від ПП «Білдгрупменеджмент» (т.1 а.с. 207-209), реєстрацію права власності за котрим оскаржено до Міністерства юстиції України ТОВ «Грандіс Буд» (т.1 а.с. 220-235)

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з п. 22 постанови Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є: 1) встановлення умислу в діях представника, тобто представник повинен усвідомлювати, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажати (або свідомо допускати) настання негативних наслідків, а також 2) наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і 3) виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 4 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладеної представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ПАТ «Київобленерго», оскільки ОСОБА_7 уклала додаткову угоду всупереч інтересам ОСОБА_6, що стверджується заявою ОСОБА_6 від 21 листопада 2014 року до ПАТ «Київобленерго», якою він обмежив коло осіб, які можуть представляти його інтереси. Разом з тим, не скасування нотаріально-посвідченої довіреності на представництво інтересів від 29 квітня 2011 року у порядку, визначеному ст. 247-248 ЦПК України, не є доказом прояву довіри ОСОБА_6 ОСОБА_7 щодо вчинення дій у його інтересах.

Разом з тим, ОСОБА_7, знаючи про недовіру позивача до неї, допомогла ПП «Білдгрупменеджмент» набути права власності на розподільчий пристрій, а згодом розірвати договірні відносини ОСОБА_6 з ПАТ «Київобленерго», чим позбавила свого довірителя можливості використовувати розподільчий пристрій.

Існування зловмисної домовленості ПАТ «Київобленерго» та ОСОБА_7 щодо укладення додаткової угоди про розірвання договору стверджується тим, що ще 21 листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою, в якій обмежив коло осіб, які можуть вчиняти дії від його імені. До таких осіб ОСОБА_7 не входила. Крім того, у вказаній заяві позивач зазначає, що йому відомо про те, що збудований розподільчий пристрій бажають оформити на іншу фізичну чи юридичну особу.

Внаслідок укладення додаткової угоди про розірвання договору для позивача ОСОБА_6 настали негативні наслідки, оскільки дія договору про постачання електричної енергії була припинена, що позбавило можливості позивача забезпечувати електропостачанням не лише вже збудовані будинки, а й нові.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представників третьої особи Ростолопи Євгенії Григорівни та НакутноїСофії Олександрівни, які діють на підставі довіреності в інтересах Приватного підприємства «Білдгрупменеджмент» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: