Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Рівненська обласна рада, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2016 року вказаний позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді проректора з науково-педагогічної і навчальної роботи Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти. Зобовязано Рівненський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти(далі РОІППО) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 31.03.2016р. по 06.10.2016р. з відрахуванням суми 25 557,05 грн., виплаченої допомоги як безробітному в Рівненському МЦЗ згідно довідки № 01-40/5269 від 06.09.2016р.. Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць звернуто до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене із неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, Рівненський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі посилається на п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яка визначає угоду сторін як підставу припинення договору. Додає, що таке спільне рішення роботодавця і працівника і мало місце в даному випадку: ОСОБА_1 було написано заяву про звільнення від 30.03.2016р., а інститутом видано наказ про звільнення № 87 від 30.03.2016р.. Окрім цього, зазначає, що позивач із наказом про звільнення був ознайомлений і заперечень з його боку не було. Звертає увагу, що місцевий суд поновив позивача на посаді без зазначення дати поновлення, а також не врахував, що він прийнятий на посаду завідувача кафедри суспільних дисциплін НУВГП з 01.09.2016р., Додає, що посада проректора з науково-педагогічної і навчальної роботи не допускає суміщення з іншими керівними посадами. Доводить, що при визначенні заробітку за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, чого судом не було зроблено та залишено поза увагою заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи в НУВГП з 01.09.2016р. по 06.10.2016р.. Вказує, що згідно штатного розпису інститут станом на 01.05.2016 року посада проректора з науково-педагогічної і навчальної роботи відсутня, а тому немає підстав для поновлення позивача на роботі. Покликаючись на невідповідність

__________________________________________________________________________Справа № 569/4698/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/30/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_5

висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та

ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач з 2003 року по 2016 рік перебував в трудових відносинах з відповідачем.

Згідно наказу №119 від 01.10.2003 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в Рівненський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти на посаду завідувача кабінетом суспільних предметів.

На підставі наказу №4 від 15.07.2004 року позивача переведено на посаду проректора з навчальної роботи.

Наказом № 292 від 30.09.2011 року посаду проректора з навчальної роботи перейменовано на посаду проректора з науково-педагогічної і навчальної роботи.

Відповідно до наказу № 87 від 30.03.2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги про поновлення на роботі тим, що заява про звільнення з роботи була написана ним під психологічним тиском та погрозами з боку роботодавця та не відповідала його внутрішньому волевиявленню. В заяві не вказував, з якого часу просить його звільнити, оскільки таку заяву в нього ректор вимагав не вперше. Рахує, що угоди про розірвання трудового договору з його сторони не було, так як у заяві відсутнє прохання, з якої дати звільнити, що суперечить вимогам закону. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між працівником та роботодавцем не було досягнуто домовленості щодо звільнення за згодою сторін, оскільки у заяві працівника про звільнення не було вказано узгодженої із роботодавцем дати звільнення, а відтак звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін є неправомірним.

З таким висновком місцевого суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

За ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Із заяви ОСОБА_1 на ім'я в.о.ректора РОІППО, яка була підставою для видачі оспорюваного наказу, вбачається, що він просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін (а.с. 5). В тексті заяви не міститься вказівки на дату, з якої ОСОБА_1 просить звільнити його з роботи.

Матеріали справи містять заяви ОСОБА_1 на ім'я в.о.ректора РОІППО ОСОБА_6 від 31.03.2016р. (вх. № 398/01-15/16 та вх.№ 399/01-15/16), у яких він відкликає свою заяву про звільнення як таку, що була написана у стані афекту (гіпертонічна криза, переддіабетична криза) (а.с. 12, 13).

Відповідно до довідки № 129 від 30 березня 2016 року ОСОБА_1 перебував на обстеженні в лікаря з приводу гіпертонічної кризи 30 березня 2016 року(а.с.11).

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Позивач не заперечув факт написання ним заяви про звільнення, на підставі якої його було звільнено, проте посилався на те, що насправді ця заява була написана на вимогу відповідача.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, урахував роз'яснення, викладені у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та виходив з того, що наявна в матеріалах справи заява позивача про звільнення без посилання на дату звільнення, поганий стан здоров»я та наявність заяв про анулювання заяви від 30 березня 2016 року про розірвання трудового договору за згодою сторін, свідчать про відсутність домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору саме за згодою сторін, а відтак у відповідача були відсутні законні підстави для видачі наказу № 87 від 30.03.2016 року про звільнення позивача з цих підстав.

З огляду на те, що наказ № 87 від 30.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, позивач підлягає поновленню на посаді проректора з науково-педагогічної і навчальної роботи Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти з 31 березня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги законних висновків суду не спростовують, а тому на увагу не заслуговують.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишив поза увагою вимоги ст.214, 215 ЦПК України, не зазначив, яка сума середньомісячного заробітку підлягає стягненню та не навів відповідного розрахунку.

Середний заробіток за час вимушеного прогулу визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два повні календарні місяці роботи, які передували звільненню.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100, при обчисленні середньої заробітної плати включаються як основна заробітна плата, так і доплати і надбавки, виробничі премії. Середньомісячна заробітна плата для оплати вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

З 1 вересня 2016 року ОСОБА_1 працює на посаді завідувача кафедри суспільних дисциплін Національного університету водного господарства та природокористування.

Відповідно до довідки від 23 грудня 2016 року, заробітна плата ОСОБА_1 за попередні перед звільненням два повних робочих місяці складала: січень 7123,82 грн; лютий 7123,64 грн.

Середньодення заробітна плата ОСОБА_1 становить 356,19 грн. (14 247,46 грн. : 40 роб.дн.).

Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 31 березня 2016 року по 31 серпня 2016 року - 104 дні.

Після звільнення з роботи ОСОБА_1 перебував на обліку в Рівненському міському центрі зайнятості, де з квітня по серпень 2016 року отримав допомогу по безробіттю в сумі 25 557, 05 грн. і ця сума підлягає відрахуванню від оплати за вимушений прогул.

Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 11 486,71 грн. (104 дні х 356,19 грн. - 25 557,05 грн).

Сума, що підлягає стягненню на користь позивача зазначена без відрахування всіх необхідних платежів, оскільки утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів є обов'язком роботодавця.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були вірно вирішені позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі, однак, судом першої інстанції не зазначено в резолютивній частині рішення про те, що ОСОБА_1 слід поновити на роботі з 31 березня 2016 року та не зазначено, яка сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача.

З огляду на вказане, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2016 року скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді проректора з науково педагогічної навчальної роботи Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти з 31 березня 2016 року.

Стягнути з Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти на користь ОСОБА_1 11 487 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят сім) гривень 71 копійку середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу без відрахування всіх необхідних платежів.

Стягнути з Рівненського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти на користь держави судовий збір у сумі 2750 (дві тисячі сімсот п"ятдесят) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя (підпис) Ковальчук Н.М.

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_5