ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/19/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту його родинних відносин з ОСОБА_3 (яка померла),

Встановив:

Заявник звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаною заявою в порядку окремого провадження цивільного судочинства.

Вказану заяву було подано без додержання вимог, викладених уст.ст.119,258 ЦПК України, в тому числі: відсутнє обгрунтування щодо відсутності чи наявності інших спадкоємців - заінтересованих осіб;в заяві викладено не конкретно зміст вимоги - без зазначення інших, конкретно ідентифікуючих даних щодо ОСОБА_3 та заявника;відсутнє посилання на обгрунтування щодо конкретної мети встановлення вказаного факту та посилання на докази, зокрема, щодо неможливості одержання або відновлення документів що підтверджують вказаний факт; не вказано поштового індексу щодо адреси заявника; не сплачено судовий збір за подання заяви в порядку окремого провадження цивільного судочинства, розмір якого встановлено в сумі 275 грн. 60 коп. згідно з Законом України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було вирішено залишити без руху заяву з наданням строку для виправлення недоліків - 5 днів, копію якої заявник отримав 31 січня 2017 року (про що повідомив суд у заяві від 01.02.2017 року).

Проте, недоліки заяви не були усунуті.

В тому числі, до Дарницького районного суду м.Києва надійшла заява ОСОБА_2 щодо усунення недоліків від 01.02.2017 року на одному аркуші, проте всупереч Закону України "Про судовий збір", заявником не було сплачено вказаний судовий збір за подання вказаної заяви саме в порядку окремого провадження.

Так, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, стороною заявника не надано належних та допустимих доказів щодо сплати вказаного судового збору за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження.

Так, згідно з наданої до суду квитанції щодо сплати судового збору, останній було сплачено «за позовом ОСОБА_3», що не відповідає процесуальному статусу заявника, виду провадження, оскільки вказана заява подана в порядку окремого провадження, а не в порядку позовного провадження.

А отже, і на даний час з поданих документів не вбачається, що ОСОБА_2 було сплачено судовий збір за подання до суду вищевказаної заяви в порядку окремого провадження цивільного судочинства, враховуючи, зокрема, що твердження останнього щодо сплати судового збору за подання вказаної заяви в порядку окремого провадження суперечить безпосередньому змісту квитанції щодо сплати судового збору, в якому з графи щодо призначення платежу вбачається, що вказана сума це судовий збір саме за позовом. Отже, вказані дані зокрема суперечать заявленій формі процесуального звернення щодо фактичної сплати збору саме за подання позову, що згідно з Розділом ІІІ ЦПК України є окремою та індивідуально визначеною формою процесуального звернення в порядку саме позовного провадження цивільного судочинства, яка законодавчо відокремлена від форми звернення у виді заяви, яка також є окремою та індивідуально визначеною формою процесуального звернення проте в порядку окремого провадження цивільного судочинства - згідно з розділом IV ЦПК України.

Крім того, заявником не виконані вищевказані вимоги щодо відсутності зазначення фактичних обставин щодо неможливості одержання або відновлення документів що підтверджують вказаний факт.

Проте, у п.2 ч.1 статті 258 ЦПК України імперативно встановлено, що у вказаній заяві зокрема повинно бути зазначено - причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до ч.3 ст.235 ЦПК України: справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду; інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Крім того, відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України: суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

При цьому з положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути заяву ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: