Справа № 308/3775/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 березня 2017 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Собослой Г.Г.,

суддів - Готра Т.Ю., Бисага Т.Ю.,

секретарі - Чучка Н.В.,

з участю: ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тарновецької сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Ужгородська районна рада про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до Тарновецької сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Ужгородська районна рада про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради. Позов мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району від 20.04.2006 р. № 2 було визнано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 по 1/7 частині за кожним. Свідоцтво про право власності на жилий будинок ніким з вищевказаних осіб оформлено не було. На підставі заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2009 року, яким скасовано вищевказане рішення виконкому Тарновецької сільської ради, вона - ОСОБА_9 оформила на себе право власності в порядку спадкування на житловий будинок. Пізніше на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 13.04.2011 року рішення суду від 19.10.2009 року було скасовано в порядку ст. 232 ЦПК України і справу було призначено до слухання в загальному порядку. Відповідно до її заяви ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.05.2011 року вказаний позов було залишено без розгляду. Виконком Тарновецької сільської ради незаконно прийняв рішення від 20.04.2006 р. № 2 про визнання права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 по 1/7 частині за кожним, оскільки будинковолодіння, що мало статус колгоспного двору за вищевказаною адресою належало на праві особистої власності її покійному чоловікові ОСОБА_10, який помер у 1998 році, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Ужгородської районної ради народних депутатів № 136 від 22.09.1989 р. Його право власності зареєстровано Ужгородським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 132 від 25.11.1989 р. За умови існування власника житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами виконком Тарновецької сільської ради не мав права після смерті власника будинковолодіння перерозподіляти його власність та ухвалювати рішення з цього питання. Жоден діючий Закон України не надає повноважень виконкому сільської ради визнавати право власності, визначати частки у праві власності, оформляти право власності та просити про оформлення права власності за фізичними особами інші юридичні особи, в даному випадку Ужгородське БТІ.

З огляду на наведене, виконком Тарновецької сільської ради, ухвалюючи оскаржене рішення вийшов за межі своїх повноважень визначаючи членів колгоспного двору та їх частки у майні колгоспного двору, фактично, позбавляючи одноосібного власника колгоспного двору його особистої приватної власності зареєстрованої 25.11.1989 року в установленому законом порядку.

Враховуючи вищенаведене, просила визнати недійсним з дня ухвалення та скасувати рішення № 2 виконавчого комітету Тарновецької сільської ради від 20.04.2006 року «Про визнання права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1».

У зв'язку зі смертю позивачки ОСОБА_9 до участі у справі залучено правонаступника останньої - ОСОБА_1

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.05.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Тарновецької сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Ужгородська районна рада про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій вказує, що суд ухвалив рішення в порушення норм матеріального і процесуального права та не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову. Просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 просили задовольнити апеляційну скаргу, з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5- ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, однак їх неявка, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дворогосподарство АДРЕСА_1 відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_10 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, а також ОСОБА_9, ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали та були прописані у даному будинковолодінні на час припинення колгоспного двору та відповідно набули право власності на спірний будинок, як члени колгоспного двору, в рівних частках відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР - по 1/7 частині.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до діючого законодавства на момент прийнятого оскаржуваного рішення, зокрема п.п. 10 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року, до відання виконавчих органів сільських рад належав облік та реєстрація об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності та відповідно до п. 6.1 Тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності провадило органами місцевого самоврядування, а тому виконком Тарновецької сільської ради, приймаючи рішення №2 від 20.04.2006 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів повністю погодитися не може, виходячи із наступного.

Так судом встановлено та сторонами по справі не заперечується, що рішенням виконавчого комітету Тарновецької сільської ради Ужгородського району від 20.04.2006 року за № 2 «Про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1», згідно по запису в погосподарській книги станом на 01.07.1990 року виконкомом сільської ради вирішено оформити право власності на праві приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за: ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1/7 частина, ОСОБА_9- 1/7 частина, ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - 1/7 частина, ОСОБА_5 - 1/7 частина, ОСОБА_4 - 1/7 частина, ОСОБА_3 - 1/7 частина, ОСОБА_8 - 1/7 частина. Цим же рішенням вирішено просити Ужгородське БТІ оформити право власності на зазначений житловий будинок за вказаними громадянами на праві приватної власності.

Як слідує з оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради №2 від 20.04.2006 року визнано право власності на житловий будинок у часті 1/7 за померлими ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Нормами цивільного законодавства встановлено, що дієздатність, як і правоздатність, припиняється з настанням смерті фізичної особи (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

Проаналізувавши норми чинного законодавства та оскаржуване рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради №2 від 20.04.2006 року, колегія суддів приходить до висновку, що орган місцевого самоврядування визнав право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за померлими ОСОБА_10, 1998 року та ОСОБА_11 1994 року, в яких припинилася здатність набувати права та здійснювати цивільні обовязки.

З наведеного слідує, що оскаржуване рішення в частині визнання права власності за померлими ОСОБА_10, 1998 року та ОСОБА_11 1994 року є незаконним та позов в цій частині є підставним.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_9 звернулася в суд з позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки про оскаржуване рішення виконавчого комітету Тарновецької сільської ради №2 від 20.04.2006 року їй було відомо, так як вимоги про скасування такого рішення вже ставилися позивачем у цивільній справі №2п/1679/09, однак позов пред'явлено тільки в березні 2014 року, тобто з пропуском позовної давності (три роки) та клопотання про поновлення такого нею не подавалося.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як слідує з матеріалах справи, представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 до ухвалення рішення подавалася заява про застосування строку позовної давності (а.с. 72).

Враховуючи вищенаведене та те, судом першої інстанції не враховані зазначені обставини справи і дані порушення призвели до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду першої інстанції, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 316, 317,319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року скасувати. У позові правонаступника ОСОБА_9 - ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: