АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/4107/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Батрин О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_3 та Торгово - промислової палати України ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, Торгово - промислової палати України до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, Торгово - промислової палати України до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_3 та Торгово - промислової палати України ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та невірній оцінці наявних в матеріалах справи доказів. Суд помилково послався в рішенні на те, що ОСОБА_6 зверталася до правоохоронних органів з заявою щодо перевірки діяльності Торгово - промислової палати України, яку очолює ОСОБА_3, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсного існування такого звернення, що залишилося поза увагою суду першої інстанції. Вважає безпідставним посилання суду на пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», так як звертаючись до Президента України із заявою, що містить обвинувачення ОСОБА_3 в неправомірних діях, ОСОБА_6 не здійснювала дії, спрямовані на звернення з запитом до компетентного органу в порядку ст. 40 Конституції України, так як Президент не є уповноваженою особою для проведення перевірки за повідомленнями про вчинення кримінальних правопорушень. Зазначила, що предметом спору у даній справі є спростування недостовірної інформації, поширеної відповідачами на брифінгу, а не в поданих ними заявах про кримінальне правопорушення, що виключає можливість застосування принципів, викладених в рішенні Конституційного суду України №8-рп/2003 від 10 квітня 2003 року. Судом не було надано належної оцінки Статуту Торгово - промислової палати України, яким визначено порядок обрання і призначення на посаду президента Палати, у зв'язку з чим помилково встановлено, що попередній президент ОСОБА_8 поступилася посадою ОСОБА_3, в дійсності він був обраний Радою Торгово - промислової палати України. Зазначила, що висловлені ОСОБА_7 на брифінгу відомості, які за своїм змістом створюють уявлення, що позивача ОСОБА_3 і очолювану ним Торгово - промислову палату України через їх дії варто прирівняти до представників попередньої влади, є висловлюваннями, які створюють в суспільстві негативне відношення до позивачів, порочать їх честь, гідність, ділову репутацію. При вирішенні спору судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ст. 277 ЦК України та не оцінено належним чином зміст оспорюваних суджень відповідачів на предмет їх достовірності, а також не враховано практику Європейського суду з прав людини по подібним правовідносинах, зокрема, у справах «Й.Б. і інші проти Туреччини», «Хужин і інші проти Росії». Посилалася на те, що наявна в матеріалах справи копія ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року не є належним і допустимим доказом, так як вона не підписана працівником апарату суду та не скріплена гербовою печаткою. Крім того, з викладених в ухвалі обставин не вбачається, що правоохоронні органи здійснюють досудове розслідування з приводу неправомірних дій службових осіб Торгово - промислової палати України, так як жодній особі в рамках кримінального провадження не було повідомлено про підозру.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 ОСОБА_11, ОСОБА_5 та представник Торгово - промислової палати України ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_13 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явився. про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 грудня 2015 року в Верховній Раді України проводився брифінг, в якому приймали участь народні депутати ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

Під час брифінгу вказаними особами було поширено інформацію, яка стосувалася Торгово - промислової палати України та її президента ОСОБА_3.

Так, ОСОБА_6 на брифінгу повідомила таке:

«Пан ОСОБА_3 є ставлеником ОСОБА_8»; «Мають місце безпідставні відмови у засвідченні форсмажорних обставин підприємствам, які не зважаючи на територіальну приналежність до тимчасово окупованих територій залишились українськими та сплачують податки до державного бюджету»; «Уявіть собі. Крим, який на сьогодні окупований, на якому сьогодні фактично встановлено свою владу Російська Федерація досі на території Криму діє Торгово-промислова палата України і її структурний підрозділ АРК, які фактично на товарах ставлять печатки і видають сертифікати про походження цих товарів, які згодом Російська Федерація розповсюджує і має збут у Європі»; «На підставі висновків, що були видані КНІСЕ було встановлено про факт заподіяння шкоди державному бюджету України зі сторони ТПП України у сумі 32 млн. грн. Я хочу зазначити, що ці 32 млн. грн. підкріплюються кримінальні провадження, які в розслідуваних правоохоронних органів і МВС України і Генеральної прокуратури України безпосередньо».

Відповідач ОСОБА_7 продовжив виступ ОСОБА_6 та зазначив:

«Ми вже дуже довгий час намагаємось із подібними покидьками, ставлениками попередньої влади, так би мовити, наших попередньої влади, так би мовити, попередників і я вам скажу так, що якщо компетентні органи і в подальшому планують ігнорувати всі наші звернення, прохання, в кінці-кінців просто звичайно людські прохання розібратися і звернути увагу на тих людей, які до сих пір ще заробляють кошти для тої влади, того, щоб фінансувати сепаратистів в АТО, ті, які стріляють наших бійців ми будемо брати цю справу в свої руки. Ми ті люди, які зараз там, знаємо, що вони воюють і за що вони відповідають в цій країні. Ми просто -напросто почнемо діяти і перестанемо говорити. Але коли ми почнемо діяти. Я думаю що більшість не зовсім, скажемо так, будуть одобрювати наші методи боротьби з подібними покидьками».

Також встановлено, що 09 грудня 2015 року народними депутатами, серед яких ОСОБА_6 і ОСОБА_7, було підписано Депутатське звернення до Президента України з приводу вжиття необхідних заходів для забезпечення належного представництва бізнесу України на міжнародній арені та припинення узурпації керування Торгово - промисловою палатою України вузьким колом осіб, що діють виключно для власного збагачення.

У вказаному зверненні народні депутати посилалися на те, що в провадженні правоохоронних органів перебувають кримінальні провадження за фактом вчинення неправомірних дій службовими особами Торгово - промислової палати України, зокрема кримінальне провадження № 0000516, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 листопада 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КПК України.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, в кримінальному провадженні № 0000516 дійсно проводиться досудове розслідування за фактом можливого вчинення службовими особами Торгово - промислової палати України неправомірних дій, що полягають у внесенні до офіційних документів бухгалтерського обліку завідомо неправдивих відомостей, та неправомірних дій, що полягають в невчиненні дієвих заходів по захисту активів Палати на території Автономної Республіки Крим, що спричинило матеріальну шкоду в особливо великих розмірах.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про спростування недостовірної інформації, позивачі ОСОБА_3 та Торгово - промислова палата України посилалися на те, що поширена відповідачами на брифінгу 10 грудня 2015 року інформація не підкріплена жодними фактами, є безпідставною і недостовірною, та призвела до дискредитації Торгово - промислової палати України та її президента ОСОБА_3, приниження честі та ділової репутації ОСОБА_3 та ділової репутації Торгово-промислової палати України перед суспільством.

Відмовляючи ОСОБА_3 та очолюваній ним Торгово - промисловій палаті України в задоволенні позову про спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції виходив з того, що повідомлена відповідачами інформація є їх оціночними судженнями стосовно діяльності публічної фігури, якою є президент Торгово - промислової палати України, зміст цих суджень не містить фактичних тверджень, які ганьблять честь, гідність і ділову репутацію позивачів, так як мова йде про загальну ситуацію, що склалася у владі.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

За правилом ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно частини 2 цієї статті, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно роз»яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням

суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Лінгенс проти Австрії», слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих

засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи

непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, перед проведенням брифінгу 10 грудня 2015 року, народними депутатами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було підписано і направлено Президенту України депутатське звернення, в якому, останні, посилаючись на існування ряду кримінальних проваджень за фактом можливих неправомірних дій службових осіб Торгово - промислової палати України, просили здійснити дієві заходи для припинення узурпації влади в Торгово - промисловій палаті України вузьким колом осіб.

На брифінгу, що мав місце 10 грудня 2015 року, відповідачі також повідомляли про подане ними депутатське звернення і зазначили про наявність відповідних кримінальних проваджень, проте конкретно не вказували, що будь - кому з службових осіб Торгово - промислової палати України, включаючи її президента ОСОБА_3, в рамках цих проваджень було повідомлено про підозру чи вручено обвинувачення.

Доказів того, що відповідні кримінальні провадження за фактом можливих неправомірних дій службових осіб Торгово - промислової палати України станом на дату проведенні брифінгу не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розслідувалися правоохоронними органами, тобто повідомлена відповідачами інформація в цій частині ґрунтується на недійсних фактах чи за своїм змістом є недостовірною, матеріали справи не містять.

З огляду на те, що повідомлена відповідачами на брифінгу 10 грудня 2015 року інформація за своєю суттю не містила прямих стверджень про вину службових осіб чи президента Торгово - промислової палати України у вчиненні кримінальних правопорушень, одночасно інші повідомлені відомості за своєю природою є оціночними судженнями щодо можливих неправомірних дій вищезгаданих осіб, враховуючи наявне в матеріалах справи Депутатське звернення від 09 грудня 2015 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поширена безпосередньо на брифінгу 10 грудня 2015 року інформація має оціночне забарвлення та не може трактуватись ні як повідомлення про певні фактичні дані, ні як посилання на конкретний склад злочину в діях позивача безпосередньо, а тому не підлягає спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» зазначено, що для того, щоб втручання в реалізацію права на свободу вираження поглядів було співмірним передбаченій законом меті захисту репутації інших осіб, необхідна наявність об'єктивного зв'язку між оспорюваною заявою та особою, що звертається до суду в якості заявника. Одних лише здогадок та підозр про ганебний характер повідомлення недостатньо для того, що встановити факт заподіяння шкоди конкретній особі.

Враховуючи зміст виступу ОСОБА_7, в якому останній взагалі прямо не згадував про позивачів, а також приймаючи до уваги словосполучення та звороти, які свідчать про оціночне забарвлення виступу та насичення припущеннями, зокрема «подібними», «так би мовити», «якщо планують і в подальшому», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цьому виступі не було зазначено фактичних тверджень, які ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_3 та ділову репутацію позивача Торгово - промислової палати України.

При вирішенні питання щодо захисту честі та гідності, недоторканності ділової репутації, варто також враховувати, що межа допустимої критики, оцінки та уваги до вчинків і слів публічної особи, є значно ширшою, в порівнянні з пересічною особою.

Позивач ОСОБА_3 є публічною особою, оскільки займає високу керівну посаду в Торгово - промисловій палаті України, яка, в свою чергу, є вищою ланкою в структурі створених в Україні торгово - промислових палат та здійснює представницькі функції як в Україні, так і за її межами, об'єднує торгово-промислові палати та координує їх діяльність.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, судам роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки,

мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, ОСОБА_3, як публічна особа за родом своєї діяльності, користується підвищеною увагою суспільства щодо своїх дій, слів та вчинків, та повинен усвідомлювати, що зайнявши вказану посаду, за своїм власним рішенням погодився бути об'єктом як публічного обговорювання, так і можливої різкої критики при оцінці його діяльності, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції та правильно відмовив в задоволенні вимог про спростування поширеної на брифінгу інформації, як такої, що ганьбить честь і ділову репутацію позивача і є недостовірною.

Доводи апеляційної скарги про те, що Президент України не є особою, до компетенції і повноважень якої відноситься перевіряти інформацію щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, а тому, при наданні оцінки змісту Депутатського звернення від 09 грудня 2015 року не підлягає застосуванню пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», правильність висновків суду першої інстанції не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У відповідності до положень Конституції України, Президент України не є уповноваженим органом, що здійснює досудове розслідування, проте, як вбачається зі змісту самого депутатського звернення, народні депутати звернулися до Президента не з вимогою розпочати розслідування, а з проханням здійснити відповідні дієві заходи, з метою забезпечення достойного представництва Торгово - промисловою палатою України бізнесу України на міжнародній арені, в умовах запровадження зони вільної торгівлі з Європейським союзом.

Оскільки Президент України є особою, що забезпечує та координує діяльність держави на міжнародній арені, враховуючи закріплення змін в порядку взаємовідносин між Україною та Європейським союзом на міждержавному рівні, подане депутатами звернення від 09 грудня 2015 року не можна вважати таким, що було подано неповноважній особі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про процедуру призначення ОСОБА_3 на посаду президента Торгово - промислової палати України, необґрунтовано зазначивши, що посадою йому поступилася попередній президент ОСОБА_8, в той час як в дійсності ця посада є виборною і він був обраний Радою Торгово - промислової палати України.

Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року, посилання суду на те, що ОСОБА_8 поступилася ОСОБА_3 своєю посадою президента палати зазначається в контексті послідовності зайняття цими особами керівної посади, а не в контексті процедури і порядку її зайняття.

Тобто, судом не було зазначено, що ОСОБА_3 став президентом Торгово - промислової палати України на підставі будь-якого наказу чи розпорядження попереднього президента, а констатовано, що ОСОБА_3 був наступним після ОСОБА_8, хто зайняв цю посаду.

При цьому висловлювання відповідача ОСОБА_6 щодо того, що «Пан ОСОБА_3 є ставлеником ОСОБА_8» також не є фактичним твердженням про офіційний порядок зайняття ОСОБА_3 своєї посади, так як є оціночним судженням і припущеннями відповідача щодо нестатутних взаємовідносин між цими особами.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_7 в своєму виступі допустив порівняння ОСОБА_3 та Торгово - промислової палати України з представниками попередньої влади, що, враховуючи їх негативну оцінку в суспільстві, свідчить про заподіяння шкоди честі, гідності і діловій репутації позивачів, колегія суддів вважає безпідставними, так як ОСОБА_7 у виступі на позивачів прямо не вказував, їх імен чи найменувань не називав, а стиль викладу та мовні обороти, застосовані депутатом, свідчать про вкрай оціночне забарвлення його мовлення та насиченість припущеннями.

Не ґрунтуються на положеннях закону також і доводи про те, що суд першої інстанції не міг враховувати при розгляді справи інформацію, що міститься в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, текст якої роздрукований з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Твердження апеляційної скарги про те, що з депутатського звернення та ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року не вбачається, що будь-яким службовим особам Торгово - промислової палати України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а тому виступ відповідачів щодо заподіяння Торгово - промисловою палатою України шкоди державному бюджету на суму 32 мільйони гривень порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений в статті 62 Конституції України, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як зазначено в Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, право суспільства бути обізнаним про інформацію, що стосується оцінки дій публічної фігури, не може бути обмеженим.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Шувалов проти Естонії» вказав, що не є порушенням презумпції невинуватості розповсюдження інформації, яка створює уявлення про обвинувачення, проте не стверджує про вину особи.

В даному випадку спірна інформація не містить формулювання про встановлену вину ОСОБА_3 чи будь - кого з службових осіб Торгово - промислової палати України у вчиненні будь-якого злочину, а тому стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо презумпції невинуватості не була порушена.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_3 та Торгово - промислової палати України ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та Торгово - промислової палати України ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: