АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Кириленко Т.В.
№22-ц/796/704/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Котельникова-31», третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати незаконним його звільнення з посади теплотехніка-сантехніка об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Котельникова-31», поновити його на роботі на даній посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що він 01.02.2009 року був прийнятий на роботу в об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Котельникова-31» на посаду теплотехніка відповідно до наказу № 1-01 від 01.02.2009 року. З моменту працевлаштування сумлінно виконував свої службові обов'язки, жодного разу не був притягнутий до відповідальності, однак 10.09.2015 року отримав від голови правління довідку про те, що він з 11.06.2015 року в трудових відносинах з ОСББ «Котельникова-31» не перебуває. Будь-яких пояснень про причини звільнення від голови правління він не отримав.

Протягом розгляду справи позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. Так, з урахуванням уточнень позивач просив суд: визнати незаконним його звільнення з посади теплотехніка-сантехніка об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Котельникова-31»; визнати незаконним його звільнення з посади двірника, на якій він працював за сумісництвом; поновити його на роботі та стягнути з ОСББ «Котельникова-31» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54824,82 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати незаконним його звільнення з посади теплотехніка-сантехніка об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Котельникова-31», поновити його на роботі на даній посаді, та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54824,82 грн.

Посилається на те, що твердження відповідача про те, що позивачем пропущений строк на звернення до суду за захистом свого права є безпідставними, оскільки він дізнався про своє звільнення тільки 10.09.2015, коли йому була видана довідка № 235 про звільнення, з наказом про звільнення позивач ознайомлений не був, а тому вважає, що строки ним не пропущені. Також представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 сумлінно виконувалися його службові обов'язки, жодного разу він не був притягнутий до відповідальності, а тому підстав для його звільнення не має.

Вказує на те, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження невідповідності позивача займаній посаді сантехніка-теплотехніка або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню роботи, а тому звільнення з цієї підстави є незаконним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення, осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу № 1-01 від 01.02.2009 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду теплотехніка, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с. 17).

Наказом №35 від 15.05.2015 року сантехніку-теплотехнику ОСОБА_1 винесено догану за навмисне перешкоджання водопостачання гарячої води до будинку (т. 1 а.с.41).

Наказом № 37 від 11.06.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади сантехніка- теплотехніка з 11.06.2015 року згідно п. 2 ст. 40 та п. 3 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с 42).

Наказом № 38 від 11.06.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади двірника, який працював за сумісництвом у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, з 11.06.2015 року згідно з ст.43-1 абзац 4 КЗпП України (т.1 а.с.72).

Як вбачається з положень ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Як вбачається з поясненнь представника відповідача, даних ним в судовому засіданні, позивач був звільнений з посади двірника, у зв'язку з прийняттям на цю посаду працівника, який не є сумісником.

Як зазначив позивач в суді апеляційної інстанції він не ставить питання про поновлення його на посаді двірника.

Згідно з ч.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню роботи.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивач внаслідок недостатньої кваліфікації неналежно виконував покладені на нього трудові обов'язки, матеріали справи не містять. Жодного з порушень, які є свідченням невідповідності займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню роботи відповідачем не зазначено, а тому звільнення з цієї підстави є незаконним.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Частиною ст.148 КзпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, що мали дисциплінарне стягнення чи громадське стягнення за порушення трудової дисципліни і порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

З огляду на наведене, під час звільнення працівника з підстав, передбачених зазначеною нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Проте, відповідач при прийнятті рішення про звільнення позивача в наказі № 37 від 11.06.2015 року обмежився лише загальним посиланням на п.3 ст.40 КЗпП України не вказавши при цьому за який саме проступок до нього застосовано такий вид стягнення як звільнення.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні першої інстанції, 11.06.2015 року будь-якого проступку ОСОБА_1 не вчинив, а звільнений був за проступки, вчинені раніше, за які йому оголошувались усні та письмові догани.

Крім цього, відповідно до положень ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Проте, доказів того, що позивачу перед застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи пропонувалось надати письмове пояснення відповідач не надав.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивача за пунктами 2, 3 ст.40 КЗпП України відбулося з порушенням ст.147 КЗпП України, ст.61 Конституції України, а також порядку, передбаченого ст.149 КЗпП України, а тому є незаконним.

Разом з тим, встановивши порушення права позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску місячного строку на звернення до суду з позовною заявою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

При цьому норми КЗпП України не містять переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений 11.06.2015 року.

З пояснень позивача вбачається, що трудова книжка знаходилась у нього на руках у зв'язку з відсутністю в ОСББ приміщення для зберігання документів.

Згідно акту від 11.06.2015 року ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись з наказами про звільнення з посади сантехніка-теплотехніка та з посади двірника, поставити підпис про ознайомлення та отримати копії цих наказів, однак він відмовився від підпису та отримання (т. 1 а.с. 92).

Обставини, зазначені в даному акті, підтвердили в судовому засіданні першої інстанції свідок ОСОБА_4, який пояснив, що працює керуючим справами ОСББ «Котельникова-31» з 01.06.2015 року. В середині червня 2015 року керівництво прийняло рішення про звільнення ОСОБА_1 В його присутності ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення та поставити свій підпис, проте він відмовився знайомитись та отримувати його копію.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_5 даними нею в суді першої інстанції, в червні 2015 року в її присутності ОСОБА_1 відмовився від підпису в наказі про звільнення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтвердив, що про звільнення йому було відомо, так як 11.06.2015 року у нього забрали ключі від приміщень і він після цього не працював. Про вказані обставини позивач також зазначав в суді першої інстанції та вони були підтверджені показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

А відтак доводи апеляційної скарги про те, що про своє звільнення позивач дізнався лише з довідки № 235 виданої йому 10.09.2015 року, а тому строк на звернення підлягає поновленню колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевказаними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник у справі про звільнення може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 06.10.2015 року.

Оскільки трудова книжка позивача під час його роботи та звільнення перебувала у останнього, а накази про звільнення отримати в день звільнення позивач відмовився, що підтверджується копією акту від 11.06.2015 року (т.1 а.с.92) та показами свідків, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустив передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду без поважних причин та про відсутність підстав для його поновлення.

Суд першої інстанції з урахуванням положень викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дійшов обґрунтованого висновку щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом за захистом своїх трудових прав без поважних причин та судом при розгляді справи з'ясовані всі обставини справи та права і обов'язки сторін.

Оскільки судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в обґрунтування позовних вимог, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Оскільки позивачу судом першої інстанції підставно відмовлено у задоволенні позовних вимог та апеляційним судом відхилено апеляційну скаргу, то правових підстав для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: