Номер провадження: 22-ц/785/277/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог служба у справах дітей Біляївської районної державної адміністрації про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_10 на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2016 року,

встановила:

07.06.2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати дії ОСОБА_3 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити неправомірно зареєстрованих зазначених осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованої за адресою: 67650, Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Чапаєва, буд. 5 зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтував тим, що між банком та ОСОБА_2 17.04.2008 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 145000,00 гривень строком до 17.04.2023 року. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 17.04.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно з п. 7 якого ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 49,90 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м., який розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Чапаєва, буд. 5, яке належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Оскільки ОСОБА_2 порушив свої зобовязання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права, та 27.12.2011 року Біляївським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором посвідченим 17.04.2008 року в рахунок заборгованості за кредитним договором № ODB0G2 від 17.04.2008 року, яка станом на 21.07.2011 року склала 829160,73 гривень.

На теперішній час рішення суду не виконане. Крім того, в обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що ОСОБА_3 в порушенні п.4.2,4.3 договору іпотеки було зареєстровано у спірному житловому будинку ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. З огляду на викладене позивач вважав, що відповідач та всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, підлягають виселенню зі зняттям з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 обґрунтовує тим, що на час укладення договору іпотеки, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у спірному будинку зареєстровані не були, договором іпотеки, укладеним між позичальником та Банком, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, то реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Крім того зазначила, що ухвалюючи рішення про відмову у позові з підстав недоведеності суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в силу вимог ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обовязок доведення того факту, що він не порушував умов кредитного та іпотечного договорів. Також ОСОБА_10 вважає помилковим висновок районного суду про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, оскільки постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Суд першої інстанції не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або у районі мешкання відповідача, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом не зясовано до чиєї компетенції, у даному випадку, належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача.

Сторони в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ODB0G2, згідно умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 145000,00 грн. терміном до 17.04.2023 року. Забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором виступає іпотека нерухомого майна житлового призначення, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Чапаєва, буд. 5 (п.3.1. договору) (а.с. 4-7).

Також судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 17.04.2008 року було укладено іпотечний договір, п. 1.1. якого встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухомість, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами під № 5, що знаходиться в селі Майори Біляївського району Одеської області, вул. Чапаєва, розташованого на земельній ділянці площею 0,136 га, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915935. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі: житловий будинок належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 29.02.2008 року виконкомом Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області на підставі рішення виконкому Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 28.02.2008 року за № 14 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» в місті Біляївка 09.03.2008 року, реєстраційний номер: 22421305, номер запису: 89 в книзі: 84-ж-90; земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915935, виданого 02.08.2006 року Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного керування землею, договорів оренди землі за № 01.06.516.00042. (а.с. 8-10).

У відповідності до п.4.2,4.3 договору іпотеки визначений обовязок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя.

Оскільки ОСОБА_2 порушив свої зобовязання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права, і 27.12.2011 року Біляївським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором посвідченим 17.04.2008 року в рахунок заборгованості за кредитним договором № ODB0G2 від 17.04.2008 року, яка станом на 21.07.2011 року склала 829160,73 грн. (а.с. 11-12).

На теперішній час рішення суду не виконане. В спірному житлі, що є предметом іпотеки, згідно довідки Біляївської міської ради від 22.04.2016 року за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Чапаєва, буд. 5 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. (а.с. 13).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Виходячи з викладеного, батьки неповнолітньої дитини, як її законні представники, зобовязані подати до органів внутрішніх справ заяву про реєстрацію місця проживання новонародженої дитини у десятиденний строк після державної реєстрації факту народження дитини (одержання свідоцтва про народження).

Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вимог ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Стаття 156 ЖК України регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Зокрема частиною другою ст. 158 ЖК УРСР передбачений порядок укладання договору найму жилого приміщення в будинку, відповідно до якого договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що реєстрація членів сімї ОСОБА_3 в житловому приміщенні є порушенням п. 4.2,4.3 договору, є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сімї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не є здійсненням до видачі Заставної відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя. Крім того, здійснення реєстрації неповнолітніх дітей в житловому приміщенні, є обовязком відповідача, невиконання якого тягне відповідальність встановлену законом.

З огляду на викладене, районний суд дійшов до висновку що позовні вимоги в частині визнання дії ОСОБА_3 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо виселення неправомірно зареєстрованих осіб, суд першої інстанції зазначив наступне.

За змістом частини першої ст.575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.09.2015 року (справа № 6-1892 цс15).

Судом встановлено, що кредит було надано ОСОБА_2 на поліпшення якості окремого житлового будинку, спірний будинок за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Майори, вул. Чапаєва, буд. 5, належить ОСОБА_3Ф.(іпотекодавцю) на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915935. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на наступних підставах: житловий будинок належить на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 29.02.2008 року виконкомом Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області на підставі рішення виконкому Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 28.02.2008 року за № 14 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» в місті Біляївка, 09.03.2008 року, реєстраційний номер: 22421305, номер запису: 89 в книзі: 84-ж-90; земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 915935, виданого 02.08.2006 року Майорівською сільською радою Біляївського району Одеської області та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного керування землею, договорів оренди землі за № 01.06.516.00042., з чого випливає, що іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

На теперішній час в спірному будинку зареєстровані відповідачі та їх неповнолітні діти.

Позивач не ставить питання щодо виселення з наданням іншого житлового приміщення.

Також, відсутні будь-які дані про наявність спору між органом який здійснює реєстрацію та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави для виселення відповідачів із цього будинку без надання їм іншого постійного житла відсутні і в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що умовами іпотечного договору заборонено, без згоди позивача здійснювати реєстрацію інших, оскільки текст вказаного договору не містить таких заборон.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_10 відхилити

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.10.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_12