Справа № 489/5356/16-ц
Номер провадження 2/489/367/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2017 року місто ОСОБА_1

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (далі-позивач) до ОСОБА_3 (далі-відповідач) про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

встановив

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що договір про відступлення права вимоги суперечить нормам чинного законодавства, оскільки відповідач неправомірно виступає стороною договору, кошти незаконно видано в іноземній валюті. Сам договір за своєю суттю є договором факторингу.

Позивач просив суд визнати договір про відступлення права вимоги від 12.04.2016 між ОСОБА_4. М. В. та адвокатом ОСОБА_3 недійсним.

14.12.2016 до суду від відповідача надійшло заперечення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з договором від 12.04.2016 ОСОБА_4 передала належне їй право вимоги від боржника - ОСОБА_2 відповідачу.

Відповідно до п. 2.1 цього договору новий кредитор сплачує первісному кредиторові суму у розмірі 50% суми боргу 3000 євро, тобто 1500 євро після повернення суми боргу Боржником.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як слідує з спірного договору, відповідач, укладаючи договір від 12.04.2016 діяв на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №146, виданого Миколаївською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 10.03.1994.

Види адвокатської діяльності визначені у ст. 19 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 31 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17.11.2012 адвокат не може укладати з клієнтом, доручення якого перебуває в його провадженні, договорів майнового характеру, окрім договорів про засоби забезпечення зобов'язань клієнта щодо сплати гонорару або погашення фактичних видатків, пов'язаних з виконанням доручення.

Проте, суд зазначає, що законом не передбачено заборони адвокатові укладати майнові договори зі своїм клієнтом. Порушення ж Правил адвокатської етики не є підставою для визнання спірного договору недійсним та може слугувати підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності.

Це ж саме стосується і посилання позивача на те, що дії відповідача не співпадають з правилами адвокатської етики, а саме, що відображено у п. 4 спірного договору.

Ці обставини не тягнуть за собою визнання договору недійсним, оскільки сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та згоду сторін засвідчено їх підписами.

Посилання позивача на те, що договір не містить підпису первісного кредитора спростовуються матеріалами справи, оскільки в графі "підпис" спірного договору міститься прізвище, ім'я та по батькові первісного кредитора, що особа має право на відображення свого підпису саме в такій формі.

Крім того, цивільне законодавство не містить вимог щодо обов'язкової наявності причинно-наслідкового зв'язку між правочином, з якого виникло зобов'язання та договором про відступлення права вимоги.

Як вбачається зі змісту позову, позивач вказав, що між ОСОБА_4 та відповідачем насправді було укладено договір факторингу.

У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належить операції з факторингу. Договори відступлення права вимоги і факторингу важливо розмежувати, оскільки факторинг відноситься до фінансових послуг (п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону № 2664), які можуть надавати лише банки чи юридичні особи, які є фінансовими установами (ч. 3 ст. 1079 ЦКУ).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Як вбачається з змісту наведених норм, однією з відмінностей договору факторингу від договору цесії є суб'єктний склад сторін, при чому якщо законодавцем чітко визначено хто може бути сторонами договору факторингу, то обмеження щодо укладання договору цесії закон не містить.

Як вбачається з позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.08.2014 №6-53512в13 суд має право перевірити у фактора наявність прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання.

В даному випадку відповідач відповідно до умов спірного договору передає ОСОБА_4 1500 євро, а остання за цю плату передає відповідачу право вимоги до боржника. Таким чином, Відповідач фінансує ОСОБА_4 через обов'язок сплати визначеної суми 1500 євро, що підтверджує укладення між сторонами саме договору факторингу.

Зі спірного договору не вбачається прав відповідача на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання.

Посилання позивача на ЗУ "Про податок на додану вартість" не має правового значення, оскільки цей Закон втратив чинність від 01.01.2011.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача посилався як на одну з підстав визнання спірного договору недійсним - передання коштів саме в іноземній валюті без вираження еквіваленту в національній валюті, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з Роз'ясненнями Міністерства доходів і зборів України "Валютні операції, які потребують індивідуальної ліцензії Національного банку України" від 28.08.2014 індивідуальна ліцензія Національного банку України необхідна, зокрема, для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

ОСОБА_1 передала належне їй право вимоги від боржника - ОСОБА_2 повернення взятих ним в борг в тимчасове користування 3000 євро з умовою повернення цієї суми протягом 6 місяців до вересня 2013 року згідно з розпискою від 01.03.2013, а ОСОБА_3 прийняв право вимоги, що належне первісному кредитору за основним договором. З цього основного договору випливає, що новий кредитор (відповідач) займає місце первісного кредитора в зобов'язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору. Новий кредитор (ОСОБА_3 Г.) сплачує первісному кредитору суму у розмірі 50% суми боргу 3000 євро, тобто 1500 євро після повернення суми боргу боржником (п. п. 1.1, 1.2, 2.1 Договору).

З цього слідує, що істотною умовою договору є саме умова про повернення суми, вираженої в іноземному еквіваленті (3000 євро). В той же час, сам договір не містить жодних доказів, які підтверджували б наявність у сторін договору дозвільних документів на здійснення валютних операцій.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач укладаючи з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги порушив ряд встановлених законом приписів, в силу яких такий договір має бути визнаний недійсним.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 12.04.2016 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв