Справа № 186/1766/16-ц
Провадження номер № 2/0186/83/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі - Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради Дніпропетровської області про визнання належності правовстановлюючого документа та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 міської ради Дніпропетровської області про визнання належності правовстановлюючого документа та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 09 грудня 2000 року помер його батько - ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №1 по вул.Піонерська, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область; приватизованої земельної ділянки розміром 0,0502 Га, що знаходиться по вул.Піонерська, буд.№1, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області; грошового внеску з відсотками та грошовою компенсацією; легкового автомобіля марки М-2140, державний номер №53-06 ДПВ.

Спадкоємцями після його смерті були позивач та мати позивача ОСОБА_4.

05 липня 2001 року державним нотаріусом ОСОБА_1 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та угоду про розподіл спадкового майна.

Відповідно до вказаної угоди його матері перейшли у власність зазначений житловий будинок, приватизована земельна ділянка, грошовий внесок з відсотками та грошовою компенсацією. Йому ж, в свою чергу, перейшло право власності на автомобіль марки М-2140, державний номер 53-06 ДПВ.

27 лютого 2016 року його мати померла.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №1 по вул.Піонерська, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область; приватизованої земельної ділянки розміром 0,0502 Га, що знаходиться по вул.Піонерська, буд.№1, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області.

Єдиним спадкоємцем після її смерті є позивач.

09 серпня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відкриття спадщини. В той же день було зареєстровано спадкову справу №59340391.

На підставі поданих ним документів приватним нотаріусом було видано йому свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, а на земельну ділянку йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним не було подано документів, які б посвідчували право власності на спадкове майно та право власності спадкодавця на спадкове майно не зареєстроване.

Як з'ясувалося, його мати після отримання спадщини у вигляді спірної земельної ділянки, не зареєструвала своє право власності на неї та не отримала кадастровий номер. Тому, він звернувся до ПП "Геосервіс" з проханням виготовити технічну документацію для присвоєння кадастрового номера на земельну ділянку, однак йому було відмовлено, оскільки за життя його мати не переоформила державний акт на право приватної власності на землю на своє ім'я та було рекомендовано звернутися до суду.

Також, в процесі оформлення документів, ним було виявлено помилку в прізвищі його батька в державному акті на право приватної власності на землю №64 від 11 березня 1997 року, в якому невірно зазначено прізвище батька як ОСОБА_6, замість ОСОБА_4. Факт того, що прізвище батька ОСОБА_4, підтверджується копією домової книги та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 липня 2001 року.

Його мати вчасно отримала спадщину та отримала документи на право власності на земельну ділянку, але в силу своїх років не змогла її дооформити належним чином, а саме: внести до реєстру Державного земельного кадастру, оскільки він був сформований після 2002 року, тобто після прийняття та оформлення спадщини. Він вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, є її єдиним спадкоємцем.

Просить суд визнати факт, що державний акт на право приватної власності на землю №64 від 11 березня 1997 року, виданий на ім'я ОСОБА_6, в дійсності належить ОСОБА_3, який помер 09 грудня 2000 року; визнати за ним право власності на приватизовану земельну ділянку, розміром 0,0502 Га, що знаходиться по вул.Піонерська, буд.№1, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі державного акту №64 від 11 березня 1997 року, який помер 09 грудня 2000 року та яку після його смерті прийняла ОСОБА_4, яка померла 27 лютого 2016 року.

В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, проти позову не заперечує та просить позов задовільнити.

Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частина 6 ст.235 ЦПК України передбачає, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ст.1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

На підставі ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо право власності відповідно до закону на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то право власності на дане майно виникає з моменту державної реєстрації. У такому порядку право власності може виникнути, зокрема, на житловий будинок. Так правозастосовча практика системи загальних судів України, знайшла своє відображення у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року. Державна реєстрація права власності здійснюється відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням підприємств, установ, організацій, громадян, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна. Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини, або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Особи або органи, що вживають заходів з охорони спадкового майна, мають право укладати договори з третіми особами, спрямовані на забезпечення охорони спадкового майна. Витрати на охорону спадкового майна відшкодовуються спадкоємцями відповідно до їхньої частки у спадщині.

Так, 09 грудня 2000 року помер батько позивача - ОСОБА_3.

Копією державного акта на право приватної власності на землю серії ДП №64 від 11 березня 1997 року підтверджується, що вказаний державний акт видано ОСОБА_6 в тому, що на підставі рішення ОСОБА_1 міської ОСОБА_5 народних депутатів від 25 січня 1995 року №38 йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0502 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території м.Першотравенська, вул.Піонерська, №1, ОСОБА_1 міської ОСОБА_5. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку.

В даному акті було допущено помилку в написанні прізвища власника земельної ділянки, як ОСОБА_6, в той час як вірно його прізвище ОСОБА_3, що підтверджується копією домової книги для реєстрації громадян, що проживають ІНФОРМАЦІЯ_1, копією повторного свідоцтва про смерть І-КИ № 721481 від 06 січня 2017 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №1 по вул.Піонерська, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область; приватизованої земельної ділянки розміром 0,0502 Га, що знаходиться по вул.Піонерська, буд.№1, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області; грошового внеску з відсотками та грошовою компенсацією; легкового автомобіля марки М-2140, державний номер №53-06 ДПВ.

Спадкоємцями після його смерті були позивач та мати позивача - ОСОБА_4.

05 липня 2001 року державним нотаріусом ОСОБА_1 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та угоду про розподіл спадкового майна.

Відповідно до вказаної угоди матері позивача - ОСОБА_4 перейшли у власність зазначений житловий будинок, приватизована земельна ділянка, грошовий внесок з відсотками та грошовою компенсацією. Позивачу перейшло право власності на автомобіль марки М-2140, державний номер 53-06 ДПВ.

27 лютого 2016 року мати позивача - ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть І-КИ №678535 від 01 березня 2016 року.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №1 по вул.Піонерська, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область; приватизованої земельної ділянки розміром 0,0502 Га, що знаходиться по вул.Піонерська, буд.№1, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області.

Єдиним спадкоємцем після її смерті є позивач.

09 серпня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відкриття спадщини. В той же день було зареєстровано спадкову справу №59340391.

На підставі поданих ним документів приватним нотаріусом було видано йому свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 грудня 2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №75234284 від 08 грудня 2016 року, де зазначено, що власником вказаного житлового будинку, на підставі права приватної власності в розмірі 1 частка є ОСОБА_2

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку позивачу було відмовлено, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним не було подано документів, які б посвідчували право власності на спадкове майно та право власності спадкодавця на спадкове майно не зареєстроване.

Згідно відповіді Управління Держгеокадастру у Петропавлівському районі від 21 вересня 2016 року - станом на сьогоднішній день земельна ділянка не перенесена до Державного земельного кадастру і кадастровий номер не присвоєно. Документи на земельну ділянку, які б могли підтверджувати право власності ОСОБА_4 в Управлінні Держгеокадастру відсутні.

Згідно висновку про вартість майна від 16 грудня 2016 року, ринкова вартість вказаної земельної ділянки складає 10 555,00 гривень.

Мати позивача після отримання спадщини у вигляді спірної земельної ділянки, не зареєструвала своє право власності на неї та не отримала кадастровий номер.

Тобто, ОСОБА_4 вчасно отримала спадщину та отримала документи на право власності на земельну ділянку, але не внесла дані до реєстру Державного земельного кадастру.

Позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, є її єдиним спадкоємцем.

Саме невчинення спадкодавцем ОСОБА_4 відповідних дій по оформленню та реєстрації права власності на вказану земельну ділянку у відповідних органах, отримання відповідного свідоцтва про право власності, спричинило неможливість нотаріального оформлення права власності на вищевказану земельну ділянку в порядку спадкування.

Звернення до суду за захистом свого права позивачем є обґрунтованим, оскільки воно продиктоване тою обставиною, що при зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця на спірну земельну ділянку, що належить померлій ОСОБА_4, отримав відмову.

У відповідності до ст. 1296 ч.3 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи усі обставини справи у сукупності, загальні засади цивільного судочинства, суд вважає за можливе позовні вимоги задовільнити, встановивши факт належності державного акту на право приватної власності на землю №64 від 11 березня 1997 року, виданого на імя ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, який помер 09 грудня 2000 року та яку після його смерті прийняла у спадщину ОСОБА_4, яка померла 27 лютого 2016 року.

Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.30, 60, 62, , 212, п.6 ст.256 ЦПК України, ст.ст.16,345,355,357,392,1268,1269 ЦК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради Дніпропетровської області про визнання належності правовстановлюючого документа та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовільнити.

Встановити факт належності ОСОБА_3, померлому 09 грудня 2000 року, державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №64 від 11 березня 1997 року, виданого ОСОБА_1 міської ОСОБА_5 народних депутатів Дніпропетровської області на ім'я ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на земельну ділянку, розміром 0,0502 га, розташовану по вул.Піонерська (нині Гірників), буд.№1, м.Першотравенська, Дніпропетровської області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №64 від 11 березня 1997 року, виданого ОСОБА_1 міської ОСОБА_5 народних депутатів Дніпропетровської області, який помер 09 грудня 2000 року та яку, після його смерті, прийняла ОСОБА_4, яка померла 27 лютого 2016 року.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7ла