АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/2308/16-ц Номер провадження 22-ц/786/195/17Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

секретаря: Ткаченко Т.І.,

за участі: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - адвоката Гончаренка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 на честь, гідність та ділову репутацію, наступну інформацію, викладену в листі ОСОБА_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, адресованому начальнику ГПУ «Полтавагазвидобування»: «неодноразово бив її (хвору матір пенсіонерку) сковорідкою по голові, ламав їй ногу», «псує материні особисті речі, відриває вішалки, відрізає каблуки від взуття, відрізає провід від пральної машинки», «зіпсував матері холодильник».

Зобов'язано ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, шляхом направлення до ГПУ «Полтавагазвидобування», за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 173, листа наступного змісту: «Я, ОСОБА_3, заявляю, що інформація, викладена мною в листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 році стосовно ОСОБА_2, що він неодноразово бив свою матір сковорідкою по голові, ламав їй ногу, псував материні особисті речі, відривав вішалки, відрізав каблуки від взуття, відрізав провід від пральної машинки, зіпсував матері холодильник, є неправдивою та недостовірною», - протягом місяця з дня набрання чинності рішенням суду.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржила відповідач ОСОБА_3, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вказує, що інформація, яка містилася у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_1 року є достовірною, що підтверджується відповіддю ГУ МВСУ в Полтавській області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Крім того, зауважує, що позивачем не було доведено, що вищезазначеною інформацією позивачу була завдана особиста немайнова шкода.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року до ГПУ «Полтавагазвидобування» надійшла заява від ОСОБА_3, адресована начальнику управління, в якій вона просить вплинути на поведінку підлеглого ОСОБА_2, який працює заступником начальника юридичного відділу. Вказана заява зареєстрована в канцелярії управління ІНФОРМАЦІЯ_1 року за вх. № 4290, передана керівнику, який, згідно наявної резолюції, доручив працівникам ОСОБА_5, ОСОБА_6 надати відповідь заявнику.

У вищевказаному листі міститься, зокрема, наступна інформація: «ОСОБА_2 знущається над хворою матір'ю пенсіонеркою. А саме неодноразово бив її сковорідкою по голові після чого в неї мають місце шви. Ламав їй ногу, вона 2 м-ці лікувалася в травматологічному відділенні 1 міської лікарні. Так як він постійно примушує матір звільнити йому житлову площу, бо йому в одній кімнаті з батьком тісно, в місцях загального користування псує материні особисті речі. В ванній кімнаті відриває вішалки, відрізає каблуки від взуття, відрізає провід від пральної машини. Останнє що він зробив зіпсував матері холодильник, який вона придбала 1,5 роки тому за 3000 грн. користуючись тим, що він юрист він постійно займається наклепами, що стосується моєї сім'ї» /а.с. 6-7/.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того, у зверненні відповідача від ІНФОРМАЦІЯ_1 року містяться відомості про події та явища, яких не існувало, а також, що вказана інформація була поширена шляхом направлення вказаного звернення керівництву установи, в якій був працевлаштований позивач.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Згідно з ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Пунктом 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Місцевим судом було встановлено і не заперечується сторонами, що інформація, яка містилась у зверненні ОСОБА_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, дійсно була доведена до відома щонайменше однієї людини, а саме начальника ГПУ «Полтавагазвидобування» ОСОБА_7, шляхом направлення йому особистого звернення, що згідно роз'яснень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слід вважати поширенням інформації.

Сторонами також не оспорюється той факт, що інформація, що містилася у зверненні адресованому начальнику ГПУ «Полтавагазвидобування» стосувалася саме позивача. Так, у зверненні зазначені прізвище, ім'я, по-батькові, посада і місце роботи ОСОБА_2

Розглянувши зміст звернення ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку, що поширена інформація викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки у спірній статті містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку дій позивача, так як в них прямо вказується на вчинення позивачем тих чи інших правопорушень. Зазначені обставини можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності.

Так, звернення містить твердження про вчинення позивачем протиправних діянь проти життя і здоров'я його матері, а також проти її особистої власності, які відповідно до Кримінального Кодексу України вважаються злочинами і є кримінально карними.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У частинах 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Однак, з приводу дій ОСОБА_2, зазначених у зверненні, на час розгляду справи, кримінальних проваджень не відкрито, не постановлено вироків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що наведені висловлювання могли сформувати у особи, якій було адресовано звернення, думку про причетність позивача до кримінальних правопорушень. Критика діяльності позивача фактично зводиться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів.

Доводи апеляційної скарги, що відповідь ГУ МВСУ в Полтавській області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 дій зазначених у зверненні ОСОБА_3, на думку судової колегії - є необґрунтованими.

Так, з відповіді відділу дільничних інспекторів міліції управління громадської безпеки ГУ МВСУ в Полтавській області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року за вих. № 12/П-8/ОП наданої ОСОБА_8, вбачається, що з громадянами ОСОБА_9 і ОСОБА_2 було проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення вчинення протиправних дій та порушення вимог чинного законодавства. Повідомлено, що спірні питання, що виникають між співмешканцями необхідно вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку. Проте, зазначена відповідь не містить жодної інформації про вчинення позивачем саме тих дій, які були викладені відповідачем у зверненні, а тому не є належним доказом у розумінні положень ст. 58 ЦПК України.

Відповідно до п у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, погоджується з висновком місцевого суду, що поширена відповідачем інформація про вчинення позивачем дій з ознаками кримінальних правопорушень не відповідає дійсності, а тому вказана інформація підлягає спростуванню. Крім того, колегія суддів зауважує, що обраний судом спосіб спростування поширеної інформації відповідає роз'ясненням, викладеним у п. 24 Постанови.

Посилання апелянта на ту обставину, що інформація вказана у зверненні не є такою, що порушує право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації - не спростовують висновків місцевого суду, оскільки твердження викладені у зверненні за своїм змістом принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 в сприйнятті і оцінюванні останнього оточуючими з точки зору додержання ним законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, що безумовно порушує особисті немайнові права позивача.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ Ю. В. Дряниця

Судді: /підпис/ Т. О. Кривчун

/підпис/ О. В. Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю. В. Дряниця