Справа № 487/7204/15-ц
Провадження № 4-с/487/2/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017 року суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Агєєва Л.І., при секретарі Ткаченко І.В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

21.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 та скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, мотивуючи тим, що державним виконавцем незаконно винесено постанову про арешт його майна та оголошення заборони на відчуження, оскільки виконавчі дії проведені не за місцем його реєстрації. Також вважає, що дії державного виконавця незаконними, оскільки Державна виконавча служба України була ліквідована згідно Постанови КМУ № 17 від 21.01.2015 року, а за такого, оскаржувані ним постанови держвиконавця підлягають скасуванню, як незаконні.

ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області проти задоволення скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані документи, суд вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

В Заводському відділі ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області перебуває виконавче провадження №52063563 по примусовому виконанні виконавчого листа по справі №487/7204/15-ц виданого 27.04.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 21.12.2009 року в розмірі 2 898,89 грн.

За заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» 30.08.2016 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №52063563.

В цей же день, 30.08.2016 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 за заявою стягувача винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яку 31.08.2016 року за вих. №23621/01.02-38/18 було направлено боржнику ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1, та яку останній отримав 12.09.2016 року.

Не погоджуючись з діями державного виконавця, вважаючи їх незаконними та такими, що порушують його законні права і інтереси ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою.

Частиною 1 статті 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 384 ЦПК України скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

Статтею 387 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, суд визнає їх неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновити його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на час відкриття виконавчого провадження) рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 2 статті 57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Як вбачається з копії паспорту заявника він є зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.02.2015 року.

Згідно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.05.2016 року скаржник за даною адресою не проживає та за словами сусідки проживає в місті Миколаєві. Вказане також підтверджується відповіддю сільського голови Яснополянської сільської Ради Миколаївського району Миколаївської області від 03.01.2017 року № 01.

А за такого, суд вважає, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому скарга задоволенню не підлягає.

Що стосується посилання скаржника на Постанову КМУ № 17 від 21.01.2015 року, то вказана постанова стосується питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись ст. ст. 383, 384, 387 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області протягом 5 днів в порядку, передбаченому ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Л.І. Агєєва