Справа №173/1021/16-ц
Провадження №2/173/33/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: секретар Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4. приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання заповіту нікчемним, як посвідченого з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення і зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_6, з позовом про визнання заповіту нікчемним, як посвідченого з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення і зобов'язання вчинити певні дії до відповідачів ОСОБА_2, та ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: секретар Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, та приватний нотаріус ОСОБА_5, згідно якого просив визнати нотаріальні дії, вчинені 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4., а саме посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 за реєстровим № 212, як вчиненого з порушенням пунктів 3, 13, 15, 35 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» та ст. 203-205, 1233, 1247, 1248, 1251, 1252, 1253, 1257 ЦК України, визнати заповіт, посвідчений 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, від імені ОСОБА_7, за реєстровим № 212 нікчемним та зобов'язати Дніпровську селищну раду Верхньодніпровського району Дніпропетровської області внести відповідні зміни до Книги реєстрації заповітів та реєстру заповітів щодо скасування запису нотаріального посвідчення заповіту від 22 листопада 2010 року від імені ОСОБА_7А, зареєстрованого в реєстрі за № 212

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.11.2010 року за змовою претендентів на спадщину ОСОБА_2, та ОСОБА_3, заповідача ОСОБА_7. який повністю втратив зір з 2003 року, про що їм достовірно було відомо, садять в автомобіль ОСОБА_8, який доставляє його в Дніпровську селищну раду, проводять темними коридорами на другий поверх до кабінету сільради ОСОБА_9, яка незважаючи на явні, візуально очевидні ознаки повної сліпоти заповідача з грубим порушенням положень та приписів чинного законодавства та підзаконних актів України посвідчує заповіт

Так секретарем Дніпровської селищної ради було порушено порядок оформлення заповіту від імені ОСОБА_7, а саме, в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України в заповіті не було зроблено помітку про те, що документ було прочитано ОСОБА_7 вголос, оскільки він був сліпим. Факт, що заповідач ОСОБА_10А,. був сліпим підтверджується висновком № 117 від 08.06.2015 року посмертної комплексної судово-медичної експертизи, яка проведена в рамках кримінального провадження, що й стало підставою звернення до суду

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснив суду, що його батько жив сам, був сліпим. Він навідував батька останні два роки приблизно 2 рази в місяць. Його жінка готувала їжу, а його батько сам знав де що лежить, міг почистити картоплю, приготувати нескладні страви. Продукти йому купували всі. Коли брат був живий вони допомагали батькові прибирати. Город останнім часом не садився та був захаращений. Представник позивача пояснив, що ОСОБА_10 був сліпим, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи. Сліпоту ОСОБА_7А,. було видно вочевидь, а тому її дії секретаря селищної ради щодо посвідчення заповіту не відповідають вимогам закону.

Відповідач ОСОБА_2, та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували. ОСОБА_2 суду пояснила, що ОСОБА_10 жив тривалий час сам, потім через стан його здоровя вона забрала його до себе жити. До того, як вона забрала його до себе ОСОБА_10, все робив сам, готував собі їжу, виклав вбиральню, порався на городі. Сам ходив по селищу, приходив на цвинтар та обробляв гробки, де вони останнім часом і зустрічались. Їй відомо, що ОСОБА_10 погано бачив, проте він не був сліпим. Ніякої змови щодо посвідчення заповіту з ОСОБА_11. у неї не було. ОСОБА_10. сам просив повезти його до селищної ради, щоб скласти заповіт. При цьому в раді немає другого поверху та темних коридорів, якими вони ніби водили ОСОБА_7 Представник третьої особи вважав що позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як вже є два рішення суду, ухвалені з того ж предмету і з тих же підстав, якими в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3. в судовому за сіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, при цьому пояснив, що знайомий з ОСОБА_7 дуже тривалий час. ОСОБА_10 дійсно мав проблеми з очима, проте він не був сліпим, адже проживав сам і повністю себе обслуговував. Йому відомо, що в ОСОБА_7 були проблеми із зором і йому робили операцію на очах. ОСОБА_10 дуже тривалий час жив сам, повністю себе обслуговував, ходив до магазину. Після інфаркту він більше не ходив до магазину, проте не через зір, а через стан здоровя. Він дійсно привіз його до селищної ради за проханням ОСОБА_7, проте до секретаря Балаклеєць О.А. пішов самостійно і при складанні заповіту він присутнім не був.

Тертя особа, що не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4М,. в судове засідання не зявилася, подавши заяву про слухання справи у її відсутність , згідно якої проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснивши позивачем вже повдавався аналогічний позов до неї, згідно якого позивач також просив визнати заповіт нікчемним. У задоволенні цього позову позивачу було відмовлено і на даний час рішення набрало законної сили. Посвідчуючи заповіт вона діяла у відповідності до вимог Інструкції, і підстав вважати, що заповідач був сліпим в неї не було. ОСОБА_10 сам зайшов до неї в кабінет, назвав кому і, що він хоче заповісти, він не просив допомоги та не надавав жодних документів, які б підтвердили, що він сліпий. Волевиявлення заповідача було вільним, недієздатним чи обмежено дієздатним заповідач не був.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус ОСОБА_5, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності вважає. що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 листопада 2010 року секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_7, який заповів все своє майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях

17 жовтня 2012 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть

Після смерті батька, позивач неодноразово звертався до суду з позовом про визнання вищезазначеного заповіту недійсним за різними підставами, а саме: у звязку з тим, що на момент складання заповіту волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним та не відповідало його волі.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2014 року, ОСОБА_1, в позові було відмовлено. На даний час рішення набрало законної сили

Також позивач звертався з позовом до секретаря Дніпровської селищної ради про визнання заповіту нікчемним та зобов'язання вчинити певні дії. 18.06.2014 року Верхньодніпровським районним судом було ухвалене рішення, яким позивачу в задоволення позовних вимог було відмовлено. Відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.08.2014 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2014 року було залишене без змін. Таким чином дане рішення набрало законної сили.

Після чого представник позивача звертався до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з заявою про перегодя заочного рішення за новоявленими обставинами. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року у задоволення вимог про перегляд рішення за ново виявленими обставинами було відмовлено . Відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області 04 квітня 2016 року ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від23.02.2016 року була залишена без змін.

За поданим позовом позивач просить суд визнати заповіт нікчемним у звязку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення секретарем Дніпровської селищної ради виходячи з того, що на час посвідчення заповіту заповідач ОСОБА_10А,. був сліпим і на даний час ця обставина підтверджена висновком посмертної комплексної судово медичної експертизи. Даний доказ раніше не досліджувався та не оцінювався судом. А секретар Дніпровської селищної ради в тексті заповіту не зробила відмітку про те, що заповіт прочитаний вголос.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст.1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 ст. 1236 Цивільного кодексу України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею 1247 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги до форми заповіту: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.. 1251-1252 цього кодексу. Згідно зі ст.. 1251 Цивільного кодексу України заповіт може бути посвідчений уповноваженою на те посадовою особою органу місцевого самоврядування, якщо у населеному пункті не має нотаріуса. Обовязкова присутність свідків під час посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування діючим на той час законодавством не була передбачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 Цивільного кодексу України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

З наданих суду доказів встановлено, що заповіт, посвідчений 22 листопада 2010 року секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району ОСОБА_4 від імені ОСОБА_7, було складено в письмовій формі, із зазначенням дати та місця складання заповіту, дати та місця народження заповідача, в двох примірниках, один з яких зберігається в справах виконавчого комітету Дніпровської селищної ради, а інший було видано заповідачу ОСОБА_7 У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1247 Цивільного кодексу України та п. 13, 33 Інструкції заповіт особисто підписаний заповідачем. У відповідності до п. 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітеті сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року та яка діяла на час посвідчення заповіту, заповіт містить підпис посадової особи, гербову печатку та посвідчувальний напис. Також у відповідності до п. 19 даної Інструкції посвідчення заповіту було зареєстровано в книзі реєстрації нотаріальних дій 22 листопада 2010 року під номером 212.

Пунктом 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року, передбачено, що якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ.

З урахування зазначених вище вимог закону, судом встановлено, що заповіт від 22 листопада 2010 року відповідає загальним вимогам щодо його форми та порядку посвідчення: заповіт складено в письмовій формі, підписано особисто заповідачем в присутності посадової особи, яка вчиняла нотаріальні дії; посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняла нотаріальні дії.

Прохаючи визнати заповіт нікчемним позивач та представник позивача посилаються на те, що на час посвідчення заповіту заповідач був сліпим, а секретар, селищної ради, яка посвідчувала заповіт, не зробила відповідно запису в тексті заповіту.

З досліджених доказів судом встановлено, що відповідно до висновку № 117 від 08.06.2016 року посмертної комісійної судово - медичної експертизи встановлено, що починаючи з 1974 року ОСОБА_10, неодноразово звертався за медичною допомогою з приводу стороннього тіла правого ока, кон'юктивіту правого ока, герпитичного ураження (кератиту) цього ж ока, виникали рецидиви увеїту (запалення судинної оболонки ока), що в подальшому призвело до артефакту та зрощення зіниці.

З приводу вище зазначених наслідків паталогічних процесів, які спостерігалися в правому оці, виникла необхідність в оперативному втручанні, після якого зір не покращився.

на 2003 рік мали місце зрощення та заращення зіниці, фіброз скловидного тіла. Гострота зору даним оком світлосприйняття з вірною проекцією. При такій гостроті зору око вважається сліпим.

В листопаді 2001 року мав місце опік лівого ока, після чого за медичною допомогою не звертався, ніде не лікувався, а вже через місяць втратив зір на ліве око. В перебігу опіку лівого ока сформувались великі рубцові васкулярізовані (проростання судин) помутніння роговиці, з наростанням кон'юктиви субатрофією очного яблука. На очному дні рубці. Гострота зору на ліве око по одним записам -0, по іншим світо сприйняття з невірною проекцією. При такій гостроті зору око вважається сліпим.

Якихось даних за гостроту зору та наявність очних хвороб на момент подій, які мали місце 22.11.2010 року немає. Враховуючи той факт, що відсутні дані про те, що після 2003 року ОСОБА_10А лікувався в лікарнях амбулаторно, в тому числі в профільному стаціонарі, а такі паталогічні зміни очей не можуть самостійно пройти, а тим більше, що навіть при своєчасному лікуванні малойвірно, що зір на обидва ока міг відновитись, комісія вважає, що ОСОБА_10, весь час залишався сліпим.

Вирішення питання відносно виконання тих чи інших дій громадян не входить до компетенції судово-медичної експертної комісії, а вирішується шляхом слідства.

З проказань свідків в судовому засіданні встановлено:

Свідок ОСОБА_12, суду пояснила, що 7 років вона працювала поштаркою та приносила пенсію ОСОБА_7 Він нічого не бачив, підписувався за отриману пенсію, але над лінійкою, а саме вона прикладала до рядка лінійку, ставилу руку ОСОБА_7, до лінійки, тримала лінійку на рядку та він підписувався. Вона намагалась видавати пенсію однією купюрою, оскільки він не міг рахувати. ОСОБА_10 користувався палицею, як сліпий, людей впізнавав лише за голосом та не обертався до людини під час спілкування. Коли його забрали до ОСОБА_2, в останньої в дворі були натягнуті вірьовки і він ходив по них до вбиральні та по подвір'ю. Коли ОСОБА_10, ще жив сам, вона заходила до його будинку, говорила, хто вона, він впізнавав її по голосу і вона видавала йому пенсію

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що працює контролером водопровідного господарства з 2002 року. Добре знала нині покійного ОСОБА_14, ще і зрячим, а потім сліпим. Два рази на місяць приходила до ОСОБА_7 з метою зняття показань лічильників. У звязку з тим, що він був сліпим, лічильник було встановлено в хаті. Показання з лічильника записувала сама, а він лише розписувався з її допомогою. ОСОБА_10 впізнавав всіх за голосом і сам казав, що нічого не бачить. Пересувався він за допомогою палички та поводив себе повністю як сліпа людина. Документів про те, що він сліпий не бачила. За три роки до смерті ОСОБА_10А,. майже зовсім нічого не бачив. Одне око в нього було закрите повністю, інше лише невеликий просвіт. Дивився завжди вперед. Вона в нього запитувала, як він в такому стані може жити сам, а він їй відповідав, що в нього все на своїх місцях, і що йому потрібно він завжди знає де воно лежить і може взяти. До ОСОБА_7, ходив ОСОБА_3, який йому допомагав. Платив комунальні платежі, купував продукти та інші речі. Їжу ОСОБА_10, готував сам. Вона його про це запитувала і він їй казав, що в нього все стоїть на своєму місці. Інколи навіть її запрошував з ним пообідати, попити чаю. Город у ОСОБА_7А,. садив ОСОБА_3 Але у ОСОБА_7, був невеликий шматочок городу, який він обробляв сам, і вона завжди дивувалась, як він з таким поганим зором може його обробляти. В цілому ОСОБА_10, на її думку був самодостатньою людиною, не хотів нікому бути тягарем, і навіть маючи таку хворобу очей все намагався робити сам.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що вона працює контролером. з 2005 року. На її дільниці був і ОСОБА_10, який нічого не бачив. Вона приходила до нього знімала показання лічильника, записувала в документ та давала йому підписатись. Сам він не бачив де підписатись. Вона давала йому ручку, підводила руку до місця де потрібно розписатись і він розписувався. По дворі у ОСОБА_7 були розвішані нитки і він говорив, що за їх допомогою він пересувається. А також дані нитки слугували йому сигналізацію про те, що хтось прийшов до його будинку. Зовні було видно, що він людина незряча, так як очі в нього були прищурені, вузькі. На вулиці вона його ніколи не бачила, лише в будинку.

Свідок ОСОБА_16, суду пояснив, що був дуже добре знайомим з ОСОБА_7, часто бував в нього у гостях. Він впізнавав людей, рухався самостійно, повністю себе обслуговував, працював на городі, йому приносили пенсію, яку він сам отримував. Свідок вважає, що ОСОБА_10 не був повністю сліпим, оскільки він все робив сам. Ціпком дійсно користувався, але для опори, оскільки був вже старим. Вже маючи поганий зір ОСОБА_10А,. сам побудував вбиральню, він привозив йому для цього пісок та цемент, а ОСОБА_10А,. будував сам і навіть пояснював йому як він перевіряє рівність кладки. Також ОСОБА_10А,. сам лазив в погріб, ходив до магазину. Іноді він купував йому хліб чи інші продукти, які він просив. Інший син допомагав батькові, але помер раніше батька, а позивач з батьком не спілкувався, як бачив батька на вулиці завжди його обходив, одного разу вони зустрілись на зупинці, то позивач не те, що привітався з батьком , а навіть відвернувся від батька.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що знала ОСОБА_7 дуже давно, оскільки жила по сусідству. Їй відомо, що ОСОБА_10 займався копченям, а тому вважає, що він бачив, оскільки брався за таку роботу. При цьому копченням він займався як до операції так і після операції, вона та інші жителі селища приносили йому м'ясо, рибу, птицю, він їх замочував у розсолі, потім коптив. Їй також відомо, що він готував собі їжу, чистив овочі. Бувало, що бачила його з ціпком, проте він на нього спирався. Він з нею спілкувався та називав її на імя.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що був давно знайомим з ОСОБА_7 Вважає, що ОСОБА_10 не був сліпим, оскільки все робив сам, в тому числі сам виклав вбиральню. Йому відомо, що ОСОБА_7 робили операцію на очах тавін лікува зір в м. Дніпропетровську, Одесі, Києві.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили.

Такими чином оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно дослідженого в судовому засіданні висновку посмертної судово-медичної експертизи ОСОБА_10А,. був сліпим і розрізняв лише світосприйняття. Проте, допитані в судовому засіданні свідки, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідачів пояснили, що маючи поганий зір, ОСОБА_10, був самодостатньою людиною, не бажаючи бути ні для кого тягарем, він відповідно до свого стану здоров'я створив собі такі умови для проживання, за яких міг повністю сам себе обслуговувати, сприймаючи незначну поміч сусідів та односельців. Частково ОСОБА_10, сам обслуговувати свій будинок та садибу. І в такому стані він перебував протягом тривалого часу. І лише за два роки до смерті, перенісши хворобу серця, став проживати у будинку ОСОБА_2Г,. яка здійснювала догляд за ним.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, стверджуючи, що ОСОБА_10А,. був сліпим в той же час пояснили суду, що вони, представляючи організації. в яких працювали, приходили до ОСОБА_7, їх прихід мав наслідком те, що ОСОБА_10, ставив свій підпис у відповідному документі: відомості на отримання пенсії, на підтвердження показань лічильника відповідного виду комунальних послуг, тощо. І ОСОБА_10А,. такий підпис проставляв сам. А дані свідки лише надавали йому технічну допомогу для цього: ставили ліній на рядку, де потрібно, підписатись, підводили руку з ручкою до місця, де потрібно проставити підпис. І при цьому в жодного із даних осіб не виникло сумніву в тому, що ОСОБА_10А,. будучи на їх думку незрячою людиною може самостійно ставити підпис у офіційних документах, які вони надавали йому на підпис. Ніхто з даних свідків не вивив сумніву у правомірності ні своїх дій, щодо можливості ОСОБА_19, підписуватись в документах, отримувати, пенсію, підтверджувати своїм підписом справжність тих показань, які ними в носились в документ. ні щодо правомірності дій самого балаклейця О.А,. ставити свій підпис в цих документах, як незрячої людини.

Таким чином ОСОБА_10, хоч згідно до висновку наданої суду комісійної судово-медичної експертизи вважається сліпим, але він сам міг розписуватись у документах, опіка чи піклування щодо нього не встановлювались, тому відповідно він міг сам і підписати текст заповіту, складений секретарем Дніпровської селищної ради. Крім того висновок судово-медичної експпертизи, який офіційно підтверджує факт, що ОСОБА_10А,. на час посвідчення заповіту був сліпим зроблений лише 08.06.2015 року. Тобто вже після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_9, як на час складання та посвідчення заповіту, жодного документу, який підтверджував, що ОСОБА_10А,. є сліпою людиною не було. Так не було довідки, що ОСОБА_10, був інвалідом по зору та був сліпим. Згідно пояснень секретаря Дніпровської селищної ради, наданих при розгляді інших справ ОСОБА_10, не перебував у списках сліпих осіб, проживаючих на території Дніпровської селищної ради. Жителям ради було відомо, що ОСОБА_10А,. має поганий зір, але при відсутності відповідних медичних документів на час посвідчення заповіту про те, що ОСОБА_10, був сліпим могло бути лише припущенням, яке не мало на той час ніяких юридичних наслідків. Крім того з того способу життя ОСОБА_7А,. який він встановив для себе, ні в кого, навіть у самого позивача, згідно наданих ним пояснень, не виникало сумнівів, що ОСОБА_10А,. міг проживати сам, сам себе обслуговувати, тому при відсутності відповідного медичного висновку, стверджувати, що він був сліпим не було ніяких підстав.

Крім того, прохаючи визнати заповіт нікчемним, як такий, що вчинений з недотриманням форми та порядку його посвідчення, позивач та представник позивача відповідачами за даним позовом визначають ОСОБА_2, та ОСОБА_3, які є пересічними громадянами. Будь-яких посад на час посвідчення заповіту, які б давали їм можливість, вчиняти дії щодо складання та посвідчення заповіту не займали. Відповідно, вони є неналежними відповідачами за даною справою так як ніяких дій щодо посвідчення заповіту вчиняти не могли і не вчиняли. А позивач та його представник клопотання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення до участі в справі в якості відповідача секретаря Дніпровської селищної ради ОСОБА_4М,. яка є належним позивачем за даною справою не заявляли. Таким чином відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3, ніяких дій, які б призвели до недотримання (порушення) форми та порядку складання та посвідчення заповіту вчинити не могли.

Посилання позивача та представника позивача на те, що ОСОБА_2. та ОСОБА_3Д, вступили між собою в змову, спрямовану на порушення форми та порядку посвідчення заповіту, силоміць привезли заповідача ОСОБА_7, до селищної ради, водили його темними коридорами, з метою примушення посвідчення заповіту, жодними доказами не підтверджується. Крім того навіть вчинення таких дій даними відповідачами не є підставою для визнання заповіту нікчемним,за підставами порушенням форми та порядку його посвідчення. Тому суд не приймає дані посилання до уваги як безпідставні.

Також судом встановлено, що заповіт від імені ОСОБА_7, від 22.11.2010 року посвідчено секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, яка і повинна бути належним відповідачем за даним позовом відповідно до заявлених позивачем підстав. Проте Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області вже розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1, до секретаря Дніпровської селищної ради про визнання заповіту нікчемним та зобов'язання вчинити певні дії. 18.06.2014 року Верхньодніпровським районним судом було ухвалене рішення, яким позивачу в задоволення позовних вимог було відмовлено. Відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.08.2014 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2014 року було залишене без змін. Таким чином дане рішення набрало законної сили. При розгляді даної справи ретельно з'ясовувались всі обставини посвідчення заповіту секретарем селищної ради та встановлено, що заповіт відповідав дійсній волі заповідача. Заповідач сам зайшов до кабінету секретаря селищної ради та сказав, яке саме розпорядження на випадок своєї смерті він бажає зробити. Сам підписав текст заповіту. Сторонні особи не знаходились в кабінеті при складанні та посвідчені заповіту. Заповіт був зачитаний заповідачу секретарем селищної ради вголос. Заповідач підтвердив, що саме таке розпорядження він бажав викласти в заповіті і лише після цього заповіт був посвідчений. дані обставини доказуванню не підлягають, так як вже встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. Той факт, що при розгляді та вирішення даної справи не було висновку посмертної комісійної судово-медичної експертизи, згідно якої встановлено, що заповідач ОСОБА_20, на час посвідчення заповіту був сліпим не є підставою для визнання даного заповіту нікчемним в зв'язку з незазначенням секретарем селищної ради в тесті заповіту про те, що заповіт прочинай заповідачу вголос. Так, як уже зазначалось вище, дана обставина стала підтвердженою лише в 2015 році, і жодним документом не підтверджувалась на час складання заповіту. Крім того незазначення секретарем селищної ради в тексті заповіту про того, що він прочитаний заповідачу вголос не є підставою для визнання його нікчемним, що підтверджено і в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.08.2014 року. А відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно зі ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених судом обставин, та оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що секретар Дніпровської селищної ради як посадова особа, яка посвідчувала заповіт, діяла у відповідності до вимог Інструкції та Цивільного кодексу України. Відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3, будь-яких дій, спрямованих на посвідчення заповіту в порушення його форми та порядку посвідчення не вчиняли та не могли вчиняти не будучи посадовими особами, та не маючи відповідних повноважень.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про необгрунтованиість позовних вимог, та вважає за можливе відмовити в задоволенні позовних вимог в повному об'ємі.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог про визнання нотаріальних дій, вчинених 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4, а саме посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 за реєстровим № 212, як вчиненого з порушенням пунктів 3, 13, 15, 35 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» та ст. 203-205, 1233, 1247, 1248, 1251, 1252, 1253, 1257 ЦК України, визнання заповіту, посвідченого 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 від імені ОСОБА_7 за реєстровим № 212 нікчемним та зобов'язання Дніпровську селищну раду Верхньодніпровського району Дніпропетровської області внести відповідні зміни до Книги реєстрації заповітів та реєстру заповітів щодо скасування запису нотаріального посвідчення заповіту від 22 листопада 2010 року від імені ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 212 - відмовити в повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., покласти на позивача ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Рішення набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо рішення не оскаржувалось. У випадку подання апеляційної скарги рішення суду набирає чинності після розгляду справи судом апеляційної інстанції, якщо не було скасоване або змінене.

Суддя Петрюк Т.М.