О К Р Е М А Д У М К А С У Д Д І
31 січня 2017 року розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Миронівської районної державної адміністрації, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» про визнання права на земельну ділянку (пай) у порядку спадкування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року, більшістю колегії суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Однак, по даній справі, на мою думку, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року залишенню без змін.
Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його цивільного права чи інтересу.
З цим висновком районного суду колегії суддів, вважаю, слід було погодитися, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Статтями 57, 58 цього ж кодексу, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 яка прийняла спадщину після першого, єдиним спадкоємцем якої є позивач, не належало право на спірну земельну ділянку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Стрільця села Коритище Миронівського району Київської області розміром 4.76 в умовних кадастрових гектарах, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, а тому таке право не може бути успадковане позивачем.
Такі висновки суду слід було вважати правильними.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкуванням фактично являється перехід прав і обовязків від померлої особи до інших осіб її спадкоємців. Успадкованим можуть бути лише права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини та не припинилися в наслідок його смерті.
Відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» ( далі Указ № 720/95) починаючи із 1995 року в Україні розпочалося розпаювання земель, що перебували у колективній власності.
Згідно із п. 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до п. 1 Указу № 720/95 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку. Право особи на земельну частку може бути визнано в судовому порядку, рішення суду за вимогами зазначеного закону є документом, що посвідчує таке право.
У разі неприйняття сільською, селищною міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.
Матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується таке.
У період з 1971 по 1995 роки батько позивача ОСОБА_2 був членом колгоспу ім. Карла Маркса, ім. Стрільця с. Коритище Миронівського району Київської області, та його було включено до списку членів колгоспу із їх числа і працівників сфери обслуговування для визначення середньої частки землі в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Стрільця с. Коритище.
27 жовтня 1995 року в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 14 було зареєстровано Державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1, який посвідчував, що вказаному власнику передається у колективну власність 1031,8 га в межах згідно із планом, який було виготовлено та видано КСП ім. Стрільця на підставі рішення Коритищенської сільської Ради народних депутатів від 24 лютого 1995 року № 3 ХХІІ скликання.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
17 лютого 1996 року, згідно протоколу № 1 загальних зборів, колгосп ім. Стрільця реорганізовано у Акціонерне товариство сільськогосподарського підприємства «Коритище». Відповідно до протоколу № 1 від 24 лютого 2000 року АТСП «Коритище» реорганізовано у СТОВ «Коритище», яке є правонаступником всіх попередніх організацій.
Відповідно до Розпорядження Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 28 жовтня 1996 року № 269 було затверджено розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розмір в умовних кадастрових гектарах АТ «Коритище» та видачу членам АТ «Коритище» сертифікатів на право, на земельну частку (пай) згідно з прикладеним списком.
Однак спадкодавець до списку, доданого до вказаного державного акту про колективну власність на землю сільськогосподарського товариства не був включений.
Після смерті ОСОБА_2 належне йому майно успадкувала його дружина (матір позивача) ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 за життя не зверталася до Миронівської районної державної адміністрації, інших компетентних органів з приводу вирішення питання про можливість видачі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) яка могла належати її покійному чоловікові та щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду.
Відповідно до заповіту ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_1
У встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку.
За наведеного, оскільки спадкодавець помер до реорганізації колгоспу у КСП ім. Стрільця і не був членом цього підприємства, якому було видано державний акт на право колективної власності на землю, а також членом АТСП «Коритище», членам якого видано сертифікати на право на земельну частку (пай) не являвся, до списку, доданого до вказаного державного акту про колективну власність на землю сільськогосподарського товариства не був включений через те, що на час його складення вже помер і за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай), висновок районного суду, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 мав право на земельну ділянку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Стрільця села Коритище Миронівського району Київської області.
Як це правильно встановив місцевий суд ОСОБА_3 право на цю земельну ділянку (пай) за життя також не набула і не зверталася до Миронівської районної державної адміністрації, інших компетентних органів з приводу вирішення питання про можливість видачі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) яка могла належати її покійному чоловікові та щодо коригування проекту або надання ділянки із земель запасу чи резервного фонду.
Тому слід було прийти до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, всебічно, повно об'єктивно та безпосередньо дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв'язку, в том числі й ті на які посилається апелянт, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, апелянтом, не зважаючи на його позицію в апеляційній скарзі, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилався в обґрунтування позову.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних вище висновків суду також не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
За наведеного, колегія суддів мала відхилити апеляційну скаргу, та залишити рішення районного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року - без змін.
Суддя Апеляйціного суду
Київської області С.В. Лівінський