Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-Люкс», про звільнення самовільно захопленого нежитлового приміщення, за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У травні 2011 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добробут-Люкс», про звільнення самовільно захопленого нежитлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що будинок АДРЕСА_2 на обслуговуванні ЛКП «Княже місто». Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 19 січня 2011 року АДРЕСА_1 вказаного будинку загальною площею 49,90 кв. м, складається з двох кімнат та кухні, співвласниками якої є відповідачі. Представниками ЛКП «Княже місто» було виявлено, що ОСОБА_4 самовільно захоплено нежитлове приміщення, позначене на поверховому плані під літ.13-1 пл. 36,8 кв. м. Оскільки у відповідачів відсутні документи на право власності чи користування зазначеним нежитловим приміщенням, позивач, з урахуванням уточнення до позову, просив зобов'язати відповідачів вивільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення, позначене літ.13-1 загальною площею 36,8 кв. м у будинку АДРЕСА_1

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року, узадоволенні позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1 та знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Княже місто».

Відповідачі є співввласниками квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,90 кв. м, що складається з двох кімнат та кухні, житловою площею 36,50 кв. м, яка знаходиться на другому поверсі будинку, та проживають в ній.

У грудні 2010 року представниками ЛКП «Княже місто» виявлено, що ОСОБА_4 самовільно захоплено нежитлове приміщення, позначене на поверх. плані під літ.13-1 пл.36,8 кв. м, що знаходиться під квартирою відповідачів.

30 грудня 2010 року ЛКП «Княже місто» на адресу відповідача скеровано попередження, яким зобов'язано звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1

Крім того, судами встановлено, що співвласник квартири АДРЕСА_1 баба відповідачів - ОСОБА_7 ще у 2006 році зверталася до Галицької районної адміністрації із заявами про незадовільний стан приміщення, на що отримувала відповіді, що свідчить про те, що позивачу було відомо про зайняття ними спірного приміщення ще у 2006 році.

Капітальний ремонт спірного нежитлового приміщення відповідачами проведено за власні кошти, так як його аварійний стан загрожував технічному стану квартири відповідачів, яка знаходиться поверхом вище.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки судами встановлено, що відповідачі відкрито володіють, користуються спірним нежитловим приміщенням з 2006 року, про що було відомо позивачу, а відтак, перебіг позовної давності розпочався у 2006 році, що свідчить про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду, оскільки Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом лише 13 травня 2011 року.

Разом із тим, оскільки судами безспірно встановлено, що спірне приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 площею 36,8 кв. м, позначене на поверховому плані під літ. 13-1, належить до комунальної власності Львівської міської ради, а тому така не позбавлена можливості вирішити питання щодо приведення правомірності користування відповідачами цим приміщенням відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова