Справа № 373/436/14-ц Головуючий у І інстанції Потоцький В.В.
Провадження № 22-ц/780/1565/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 24 23.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Таргоній Д.О., Савченка С.І.,

при секретарі Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", третя особа ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування , -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

22 вересня 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Fiat Qubo, який належить ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_3

Між позивачкою та ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» укладено: договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 19 квітня 2013 року, за яким застраховано транспортний засіб автомобіль марки Fiat Qubo, та договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності від 19 квітня 2013 року.

ДТП сталося з вини ОСОБА_3, внаслідок чого водій ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження.

Після настання ДТП позивачка повідомила ОСОБА_4 «СК «УСГ» про настання страхового випадку та надала всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування, проте страхова компанія відмовилася провести виплату страхового відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, визнавши такий ремонт недоцільним, а автомобіль конструктивно загиблим.

Посилаючись на те, що вартість відновлювального ремонту не перевищує дійсної вартості застрахованого транспортного засобу, а також що несвоєчасна виплата страхового відшкодування спричинила душевні страждання у зв'язку з неможливістю використання автомобіля за призначенням, уточнивши позовні вимоги у процесі розгляду справи, позивачка просила стягнути з ОСОБА_4 «СК «УСГ» 93783 грн. 25 коп. страхового відшкодування, 20 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди, 28 050 грн. 6 коп. штрафних санкцій та компенсації за порушення грошового зобовязання за несвоєчасну виплату страхового відшкодування та витрати на правову допомогу.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 93783,25 грн.; 28050,06 грн. штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування; 20000 гривень моральної шкоди.

Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 175,80 грн.

З цим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група», подали апеляційну скаргу в якій просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у розмірі 38 309,19 грн. та судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги посилались на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Суди розглядали справу неодноразово.

Постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року цю справу в частині вирішення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність проведення ремонту належного їй автомобіля за цінами, що існували на момент відновлення автомобіля та про наявність підстав для стягнення страхового відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту зазначеного автомобіля, а також відповідно до статті 625 ЦК України інфляційних втрат, 3% річних та пені за період з грудня 2013 року до квітня 2014 року.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2013 року сталася ДТП за участю автомобіля марки ВАЗ-21011 під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Fiat Qubo, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_3

Згідно з договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 19 квітня 2013 року транспортний засіб Fiat Qubo застраховано в ОСОБА_4 «СК «УСГ».

Відразу після настання ДТП позивачка повідомила ОСОБА_4 «СК «УСГ» про настання страхового випадку та надала всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування.

Проте страховик відмовився провести виплату страхового відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, визнавши такий ремонт недоцільним, а автомобіль конструктивно загиблим.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати.

Відповідно до п.п. 15.5, 15.7 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті, укладеного між сторонами 19 квітня 2013 року страховик повинен був прийняти рішення про виплату страхового відшкодування протягом 5 робочих днів з моменту отримання ним усіх необхідних документів згідно з розділом 11 частини 2 цього договору та виплатити страхове відшкодування протягом 14 робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування 93 783,25 грн., колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки саме у такому розмірі визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля Fiat Qubo на момент дослідження згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 28 липня 2014 року № 8/65 (а. с. 174-178, т.1).

Доводи апеляційної скарги про те, що на користь позивача слід було стягувати страхове відшкодування у розмірі 65568, 47 грн., виходячи з розрахунку вартості відновлювального ремонту за цінами, що діяли на дату настання страхового випадку, оскільки саме такі умови передбачені п. 12.2 договору добровільного страхування, укладеного між сторонами, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Частина 2 ст. 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Також у п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Відповідно до ч.17 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

У п. 6.8 Правил добровільного страхування наземних транспортних засобів (крім залізничного) передбачено, що за бажанням страхувальника транспортний засіб може бути застрахований на страхову суму, що становить частину (але не менше 50% його дійсної вартості). Якщо страхова сума встановлюється нижче дійсної вартості транспортного засобу, таке страхування вважається частковим. В такому разі розмір страхового відшкодування розраховується у такій же пропорції, в якій страхова сума співвідноситься до дійсної вартості транспортного засобу.

Відповідно до положень ч.ч. 1,5, 6 ст. 633 ЦК України актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов»язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать правилам, обов»язковими для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Відповідно до п.5 договору добровільного страхування, укладеного між сторонами 19 квітня 2013 року, дійсна вартість застрахованого автомобіля складає 124900 грн., і саме такий розмір складає страхова сума КАСКО ( а.с.74-83, т.1).

Отже, норми п.п. 12.2, 12.4.1, 12.4.2 вказаного договору страхування, які внаслідок ведення всупереч правилам страхування поняття ПЗС «коефіцієнт пропорційності зобов'язань страховика», передбачають пропорційність, тобто неповний, частковий розмір страхового відшкодування саме на момент настання страхового випадку, а не на момент укладення договору, тому призводять до зменшення належної позивачу суми страхового відшкодування.

Враховуючи, що транспортний засіб позивача був застрахований на його повну вартість на момент укладення договору, страхування є повним , а не частковим, отже, норми п.п. 12.2, 12.4.1, 12.4.2 вказаного договору страхування в частині, що містять посилання на коефіцієнт пропорційності зобов'язань страховика і призводять до неповного страхового відшкодування є нікчемними в силу вимог ч. 3 ст. 16, ст. 29 Закону України «Про страхування», ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215, ч.ч. 1, 6 ст. 633 ЦК України та застосуванню не підлягають.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення суми страхового відшкодування за цінами на момент дослідження транспортного засобу, а не на момент настання страхового випадку, відповідає обставинам справи і вимогам закону, і тому підлягає залишенню без зміни.

Факт виплати позивачеві з боку відповідача 2 березня 2016 року страхового відшкодування у розмірі 69 тис. 248 грн. 47 коп., який сторони визнали в суді апеляційної інстанції, не може бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки відбулося після ухвалення судом рішення 22 січня 2015 року, тому ця сума має враховуватись на стадії виконання рішення суду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Пункт 21 Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачає, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу страхувальника зобовязаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК).

Правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням.

Саме до таких грошових зобовязань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

Отже, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 19 квітня 2013 року, є грошовим зобовязанням.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 21 грудня 2016 року у даній справі, застосування якого є обов»язковим в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно з положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, зазначивши в судовому рішенні розрахунки інфляційних витрат (18350, 56 грн.)та 3% річних (2759,54 грн.) з урахуванням строку, в межах якого страхова компанія мала виплатити позивачці страхове відшкодування та період, за який підлягають стягненню штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

Також колегія суддів погоджується з розрахунком пені за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов»язань по виплаті страхового відшкодування у розмірі 6939,96 грн., оскільки така відповідальність страхової компанії передбачена п.19.1 договору добровільного страхування.

Разом з тим суд не бере до уваги заяви про збільшення позовних вимог, подані позивачем до суду апеляційної інстанції після ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі, оскільки виходячи з положень ч.2 ст. 31, ч.8 ст. 193 ЦПК України збільшити розмір позовних вимог позивач має право лише в суді першої інстанції протягом розгляду справи до оголошення судових дебатів.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", третя особа ОСОБА_3, про стягнення страхового відшкодування, штрафних санкцій та компенсації за несвоєчасну виплату страхового відшкодування залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :