Справа № 139/1077/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 січня 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.,
при секретарі судового засідання Хонькович Л.І.
з участю позивача ОСОБА_1
представника третьої особи - Наддністрянської сільської ради - Денисової Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Наддністрянська сісльська рада про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай), -
ВСТАНОВИВ:
З 01 липня 1995 року по 03 травня 1999 року позивач працював в КСП «Дністер» с. Наддністрянське Мурованокуриловецького району Вінницької області.
Розпаювання земель колективної власності КСП «Дністер» було проведено 01 січня 1996 року, однак ОСОБА_1 не був включений до Списку громадян, які мають право на земельну частку (пай).
Вважаючи, що був членом КСП на момент розпаювання та не включений до його Списку помилково, з метою захисту своїх прав та інтересів ОСОБА_1 22 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити процесуальний строк звернення до суду та визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 1,86 умовних кадастрових гектара на території Наддністрянської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області.
Позивач у судовому засіданні повністю підтримав заявлену ним позовну вимогу з підстав, викладених у позовній заяві. Зокрема, заявив, що 01 липня 1995 року він був прийнятий в члени КСП «Дністер», правонаступником якого було ТОВ «Дністер», де працював слюсарем тракторної бригади. 01 січня 1996 року КСП «Дністер» отримало Державний акт на право колективної власності на землю, однак у додатку до цього акта, серед списків громадян членів КСП «Дністер» його прізвище відсутнє. З 19 листопада 1996 року по 02 червня 1998 року він проходив строкову службу, а потім повернувся в КСП «Дністер» і працював там до 03 травня 1999 року. Вважає, що він мав право на земельну частку в КСП «Дністер». Щодо пропуску позовної давності, то вважає, що строк пропущено з поважної причини: його ніхто не знайомив зі Списком громадян-членів КСП «Дністер», що мають право на земельну частку (пай), а про порушення свого права на земельний пай він дізнався лише у 2016 році на консультації у юриста. Просив винести рішення про задоволення позову.
Представник відповідача - Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області Солоненко Леся Миколаївна в судовому засіданні 09 грудня 2016 року позов не визнала з підстав, викладених у запереченнях (а.с. 26-28). Зокрема, суду пояснила, що позивачем не надано жодного документа, який би підтверджував факт його членства у КСП «Дністер» с. Наддністрянське, а записи у трудовій книжці лише свідчать про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із зазначеним підприємством. Окрім того, районна держадміністрація не є належним відповідачем по справі, оскільки Земельний кодекс України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачав колективну форму власності, натомість чинне законодавство не встановлює такої, а тому адміністрація позбавлена повноважень у сфері паювання земель. Просила, застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строк позовної давності та відмовити у задоволені позову.
Представник залученої до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Наддністрянської сільської ради - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовну вимогу не визнала, суду пояснила: Не заперечуючи факт роботи ОСОБА_1 в КСП «Дністер», вона не бачить правових підстав для визнання за ним права на земельну частку (пай), оскільки відсутні відповідні документи про прийом-звільнення позивача в члени (з членів) цього підприємства. Крім того, звернула увагу суду на те, що понад 20 років позивач не порушував питання про визнання за ним права на земельний пай.
Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, суд прийшов до висновку що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:
Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж, як виняток, з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом(ст. 41 Конституції України).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Зі змісту наведеного вбачається, що особа набувала права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством Державного акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Таке право виникало у членів КСП з моменту одержання цим підприємством (товариством, кооперативом) Державного акта на право колективної власності на землю.
Як стверджував позивач у судовому засіданні він з 01 липня 1995 року по 03 травня 1999 працював у КСП «Дністер» с. Наддністрянське Мурованокуриловецького району. Такий факт, зокрема, стверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненою 20 квітня 1999 року (а.с. 7-11) та архівною довідкою завідувача трудового архіву № 02-2/164 від 19 липня 2016 року.
Одночасно копією військового квитка серії НОМЕР_2 , що виданий 19 листопада 1996 року (а.с. 12-14) стверджується, що ОСОБА_1 призваний комісією при Мурованокуриловецькому районному військовому комісаріаті придатним до строкової служби і направлений на дійсну військову службу 19 листопада 1996 року, а 12 травня 1998 року звільнений в запас.
Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Дністер» с. Наддністрянське серії ВН-ХШ № 12 було видано 01 січня 1996 року (а.с. 55).
При перевірці факту членства ОСОБА_1 з 01 липня 1995 року в КСП «Дністер» с. Наддністрянське та підстави його звільнення з цього підприємства 03 травня 1999 року судом було встановлено, що у книгах протоколів загальних зборів та засідань правління КСП «Дністер» с. Наддністрянське за 1995 та 1999 роки відсутні будь-які відомості щодо прийому-звільнення ОСОБА_1 в члени (з членів) КСП «Дністер», а також відсутні протоколи загальних зборів по КСП «Дністер» за тими реквізитами, що записані у трудовій книжці як підстави для прийому-звільнення (а.с. 33).
Крім того, з наданої самим позивачем архівної довідки КУ «Мурованокуриловецький районний трудовий архів» № 02-2/164 від 19 липня 2016 року (а.с. 16) слідує, що в книгах обліку розрахунків по оплаті праці КСП «Дністер» за 1995 рік ОСОБА_1 серед працюючих не значиться, а в 1996 році взагалі не відпрацював жодного дня.
З наведеного вбачається, що на час отримання Державного акта колективним сільськогосподарським підприємством «Дністер» с. Наддністрянське (1996 рік) ОСОБА_1 не був працівником і членом цього підприємтва.
Відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/ 95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям" право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких було внесено до списку, що долучається до Державного акту на право колективної власності на землю, зокрема постійні працівники - члени КСП та пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.
Питання членства осіб у сільськогосподарському підприємстві регулюються Статутом підприємства, яким, зокрема, визначається порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї. Членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів.
Між тим, як вбачається із матеріалів справи, позивач не вчиняв жодних дій, направлених на набуття членства в колективному сільськогосподарському підприємстві відповідно до Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та Статуту підприємства і не надав суду переконливих доказів його членства в КСП на час отримання цим підприємством Державного акту на право колективної власності на землю.
Наявні у трудовій книжці ОСОБА_1 відомості про його членство та роботу з 1995 року по 1999 рік у КСП «Дністер» жодними належними документами не підтверджено.
Допитані судом за клопотанням свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що вони працювали в КСП «Дністер» і їм відомо, що ОСОБА_1 працював там до армії.
Такі пояснення свідків суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не є конкретними (не вказують на дату прийняття в члени КСП і навіть не вказують на роки роботи), а також суперечать іншим доказам, що подано разом з позовом, зокрема, архівній довідці № 02-2/164 від 19 липня 2016 року (а.с. 16).
За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Щодо вимоги відповідача у справі (а.с. 26-28) про застосування строку позовної давності та відмови у позові з цієї підстави, суд зазначає наступне:
Відповідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішенні у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем свого права на земельну частку (пай), суд не має правових підстав відмовляти у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, як буде доведено існування самого суб`єктивного права та його порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача судового збору.
Керуючись ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 25, 81 ЗК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Пропрактику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ст.ст. 2, 3, 4, 10, 79, 88, 212, 213, 215, 360-7 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай) у зв`язку з його недоведеністю.
Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:_______________