АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/830/2017 Головуючий в 1 інстанції -Усатова І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 29.02.2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підтвердження якого останньою було написано власноручно розписку про отримання грошової суми в розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення коштів на першу вимогу, але не пізніше 29.03.2012 року.

Посилаючись на те, що в строк ,визначений в розписці, і на дату подання позову відповідачка кошти не повернула, в зв'язку з чим просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідачки ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 212 156,40 грн., 3% річних в розмірі 22 389,77 грн., індекс інфляцій в розмірі 152 436,93 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 91 262,12 грн., судові витрати в сумі 4 782,47 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду, зазначивши в мотивувальній частині рішення про недоказовість позивачем заявлених позовних вимог та відсутність факту наявності заборгованості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачки підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивачки проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 29.02.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого остання взяла в борг у ОСОБА_2 грошову кошти в сумі 10 000 доларів США.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачкою надано відповідну розписку від 28.02.2012р., в якій визначено строк повернення коштів на першу вимогу -не пізніше 29.03.2012р. (а.с. 10).

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі справи видно, що укладений між сторонами договір позикине визнаний у встановленому законом порядку недійсним і є чинним.

Ні відповідачкою, ні її представником не надано суду належних та переконливих доказів, які б спростовували написання ОСОБА_1 вказаної розписки про отримання від ОСОБА_2 коштів, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за договором позики є доведеним, документально підтвердженим і відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В суді першої інстанції 10 березня 2016 року, тобто до ухвалення судового рішення, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що обчислення перебігу строку за зобов'язанням, визначеним розпискою від 28.02.2012 р., починається 30.03.2012 р., а тому строк позовної давності сплив 01.04.2015 р., в той час, як позов до суду було подано лише 26.10.2015 р.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку й прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у зав'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не писала вказану розписку, а відповідно і не отримувала коштів за нею, між нею та позивачем ніколи не існувало ніяких відносин, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Експертизи у цивільних справах призначаються для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, при цьому суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 143 ЦПК України).

Отже, суд не має права призначити експертизу за власною ініціативою (за винятком справ окремого провадження - ст. 239 ЦПК України), однак, згідно із ч.4 ст.10 ЦПК зобов'язаний забезпечити змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків. Зокрема, суд повинен роз'яснити сторонам їх право заявити клопотання про призначення експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

З журналу судового засідання від 10 березня 20016 року вбачається, що судом першої інстанції роз'яснювалось право сторін заявити клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи та роз'яснено наслідки відмови від вчинення такої процесуальної дії.

Однак, як свідчать матеріали справи, що відповідачкою та її представником клопотання про призначення експертизи не заявлялось. Відсутнє таке клопотання зі сторони відповідача та його представника і в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в суді апеляційної інстанції від представника позивача надійшло клопотання про призначення про справі судової почеркознавчої експертизи для одержання висновку спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями, щодо справжності написання розписки від 29 лютого 2012 року, складеної ОСОБА_1 про отримання останньою від позивача грошових коштів у сумі 10 000 доларів США.

В судовому засіданні апеляційного суду 19.10.2016 р. було запропоновано представнику відповідачки надати суду вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_1, проте дані вказівки суду не виконані, сама відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоча, як видно з пояснень її представника, була повідомлена ним про час розгляду справи та необхідність з'явитися в судове засідання з метою вирішення питання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідачки при обговоренні цього питання покладався на розсуд суду. Вказані обставини унеможливили проведення по справі судової почеркознавчої експертизи, а тому в задоволенні вказаного клопотання представника позивача колегією суддів було відмовлено, й факт написання відповідачкою розписки від 28.02.2012р. є встановленим і сумнівів у колегії суддів не викликає.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

РішенняСолом'янського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: