АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 683/2550/15-ц
Провадження № 22-ц/792/274/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів

судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі:

Пастощука М.М. (головуючий)

Янчук Т.В., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання Лапко Ю.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Старокостянтинівського районного суду від 18 листопада 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_4 вказував, що 1 вересня 2015 р. між ним та товариством був укладений договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор «Донгоренг 244», вартість якого становить 52000 грн. На виконання умов договору позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» були внесені кошти у сумі 20000 грн. Проте, в обумовлений строк, тобто до 5 вересня 2015 року, трактор позивачу доставлений не був, а на телефонні дзвінки в офісі відповідача ніхто не відповідав.

Після детального вивчення договору позивач встановив, що це договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу, як було погоджено з консультантами відповідача, а сплачені кошти у сумі 20000 грн як авансовий платіж, виявилися комісійною винагородою. Договір фінансового лізингу та додатки до нього підписані не позивачем, в графі «лізигнгоодержувач» стоїть підпис, який виконаний не ОСОБА_4 Таким чином, відповідач ввів ОСОБА_4 в оману, щодо істотних умов договору.

Крім того, в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір лізингу містить несправедливі умови, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі. Наслідком несправедливих умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Тому, ОСОБА_4 просив суд визнати договір фінансового лізингу № 002756 від 01.09.2015 р. недійсним та стягнути з відповідача 20000 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та зазначив, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству та порушують його права як споживача.

В укладеному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу; виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг»; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі предмета належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідченим, та позивачем не підписувався.

Тому, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 20000 грн.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 18 листопада 2016 року позов задоволений частково.

Застосовано наслідки нікчемності правочину - договору № 002756 фінансового лізингу укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4, а саме: стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 сплачені на підставі квитанції від 1 вересня 2015 року кошти у сумі 20000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судові витрати в сумі 487 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На підтвердження незаконності рішення суду зазначається про порушення норм матеріального та процесуального права.

Суд прийшов до помилкового висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу та застосував ст.799 ЦК України, яка не регулює відносини фінансового лізингу.

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Договір фінансового лізингу не може бути нотаріально посвідченим, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу, необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії, відсутній.

Суд застосував ч. 1 ст. 220 ЦК України, за якою у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, залишив поза увагою ч. 2 цієї статті, у якій зазначено, що, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В засідання апеляційного суду представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомленні у встановленому законом порядку.

Позивач ОСОБА_4 подав суду письмову заяву у якій просив справу слухати без його участі.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 1 вересня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 був укладений договір № 002756 фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор «Донгоренг 244», а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Зокрема, лізингоодержувач зобов'язувався сплатити перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з укладенням цього договору (10% вартості предмета лізингу - 20000 грн), авансу ціни предмета лізингу (50% вартості предмета лізингу - 100000 грн), комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу (3% від ціни предмета лізингу - 6000 грн ), періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу в сумі 2512 грн 22 коп. протягом 60 місяців, який складається із відшкодування частини вартості предмета лізингу 100000 грн, відсоткової ставки із розрахунку 12,5%, комісії за супроводження договору 5%.

За п. 5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Строк лізингу починається з дати передачі, яка зазначена у акті приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується підписанням акту про передачу предмета лізингу у власність, якщо інше не передбачено умовами додаткових угод до даного договору (п. 7.2 договору).

На виконання умов договору фінансового лізингу 1 вересня 2015 року ОСОБА_4 сплатив на користь ТОВ Лізингова компанія «Еталон» реєстраційний платіж у сумі 20000 грн, що підтверджується копією квитанції від 01.09.2015 р.

Договір фінансового лізингу № 002756 від 01.09.2015 р. укладений в простій письмовій формі.

Вказані обставини судом першої інстанції встановлені правильно та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи, що в порушення ч. 2 ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідченим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України такий правочин є нікчемним.

Тому, суд обґрунтовано частково задовольнив позов ОСОБА_4 та застосував наслідки нікчемності правочину, стягнувши з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача кошти у сумі 20000 грн. сплачені на виконання договору фінансового лізингу.

Норми матеріального права застосовані судом правильно, порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено. Тому наявні підстави для відхилення апеляційної скарги на підставі ст. 308 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до помилкового висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу та безпідставно застосував ст.799 ЦК України, яка не регулює відносини фінансового лізингу спростовуються наступними обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р., № 723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 р., № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки правовідносини, які виникають з договору фінансового лізингу регулюються також положеннями Цивільного Кодексу України про найм, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що договір фінансового лізингу укладений з фізичною особою підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 002756 від 01.09.2015 р. укладений в простій письмовій формі, тому в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України, він є нікчемним.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4, застосувавши наслідки недійсного (нікчемного) правочину.

Не впливають на законність рішення суду і доводи про те, що суд застосував ч. 1 ст. 220 ЦК України, проте, залишив поза увагою ч. 2 цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки визнання договору дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України не було предметом спору між сторонами у цій справі, суд не повинен був застосовувати при розгляді спору вказану норму.

Інші підстави в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Старокостянтинівського районного суду від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Суддя: Суддя:

підпис підпис підпис

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду М.М. Пастощук

===============================================================

Головуючий у І інстанції - Бондарчук Л.А.

Доповідач - Пастощук М.М. Категорія № 19