Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 333/7259/15-ц Головуючий у 1-й інстанції. ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/778/473/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення суми та зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання розписки недійсною/ нікчемною, -

В С Т А Н О В И Л А:

До суду із позовом про стягнення суми 216159,91 грн. звернувся ОСОБА_8 до ОСОБА_6 Посилається на таке. 04.12.2013 р. між ним та відповідачем був укладений усний договір позики грошових коштів. На підставі цього договору він дав у борг відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, про що свідчить розписка написана відповідачем власноруч. Відповідач був зобов'язаний повернути борг по його першій вимозі, але свої зобов'язання не виконав. 29.07.2015 р. ним на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про повернення суми боргу згідно розписки в сумі 10000 доларів США. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.09.2015 p. заборгованість відповідача перед ним становить 216159,91 грн.. тому просить стягнути саме цю суму.

25.03.2016 року ОСОБА_6, предявив зустрічний позов до ОСОБА_8, про визнання розписки недійсною/ нікчемною. Посилається на те. що він 04.12.2012 року не отримував від ОСОБА_8 10000 доларів США. В цей день ОСОБА_8 зі своєю жінкою передали гроші ОСОБА_9 В нього не було наміру позичати 10000 доларів, тобто такий правочин не міг бути спрямований на настання певних наслідків. Він не перебував тоді у тяжкому матеріальному становищі і не потребував таких великих коштів. ОСОБА_8 йому грошей не передавав, тому вважає, що розписка від 04.12.2012 року є недійсною (нікчемною). Тому просив визнати боргову розписку ОСОБА_6 від 04.12.2012 року недійсною (нікчемною).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6, на користь ОСОБА_7, грошові кошти в сумі 216159 (двісті шістнадцять тисяч сто пятдесят девять) грн. 91 коп., що еквівалентно 10000 (десять тисяч) доларів США та судовий збір в сумі 2161 грн. 60 коп. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_6, до ОСОБА_7, про визнання розписки недійсною/ нікчемною залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_7 10000 доларів США на невизначений термін.

Підтвердженням укладеного договору є оригінал розписки ОСОБА_6, відповідно до якої він позичив у ОСОБА_7 10000 доларів США та зобовязався повернути за першою вимогою (а.с.32).

Позивачем 29.07.2015 р. на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про повернення суми боргу згідно розписки в сумі 10000 доларів США, крім того, з часу звернення позивача до суду минув місячний строк, встановлений ст. 1049 ЦК України, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк повернення позики настав та задовольнив первісний позов.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів.

Так, за ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Доводи представника ОСОБА_6 ОСОБА_10, які викладені також в апеляційній скарзі, про те, що розписка складена на ксерокопії паспорта та не може бути належним доказом, суд попередньої інстанції вірно зазначив, суд вірно оцінив. Та в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що оскільки рукописний текст, який міститься на ксерокопії паспорта ОСОБА_6 (а.с. 32) складений ОСОБА_6 особисто, що не оспоював в судовому засідання ОСОБА_6, його зміст містить відомості про отримання десяти тисяч доларів США, зобовязання повернути борг, містить прізвище, імя, по батькові позичальника, прізвище та ініціали позикодавця, дату складання. Тобто, зміст розписки є зрозумілим та таким, що підтверджує факт отримання ОСОБА_6 грошей від ОСОБА_7 та обовязок їх повернути.

Доводи скарги, що з тексту розписки неможливо встановити, що кошти передав саме позивач, спростовуються окрім іншого фактом знаходження оригіналу розписки саме у ОСОБА_7

Суд вірно заначив, що під час розгляду справи в суді є доведеним факт отримання позики відповідачем у позивача у сумі 10000 доларів США.

Суд також вірно послався на правову позицію викладену в Постанові Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, згідно з якою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики.

Суд попередньої інстанції також вірно зазначив, що посилання ОСОБА_6 на те, що він не отримував згідно розписки кошти, спростовуються встановленими обставинами справи, а саме: розпискою ОСОБА_6 та показаннями свідка ОСОБА_7, яка підтвердила, що гроші чоловік передавав саме ОСОБА_6

Тому суд передньої інстанції вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти відповідач не отримував взагалі; що не доведено, що кошти передавав сам позивач; про недотримання вимог щодо договору позики, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: