Справа № 712/2-4401/2011
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі КОСТЮК Л.А.

за участю ОСОБА_2 та її представника адвоката Андрейкович О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 7 липня 2016 року про надання державному виконавцеві дозволу на проникнення до житлового приміщення боржника, -

встановила:

ОСОБА_2 оскаржила ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2016, якою задоволено подання гол. держвиконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області Плиски А.С. про примусове проникнення до будинковолодіння АДРЕСА_1 з метою виконання виконавчого листа № 2п-4401/11, виданого Ужгородським міськрайонним судом 13.08.2012, про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні належною йому 1/2 частиною будинку по АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 із належної ОСОБА_6 1/2 частини зазначеного будинку.

На думку апелянта, ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права, без дотримання установлених міжнародно-правовими актами, Конституцією та Законами України прав боржника у виконавчому провадженні на справедливий суд, на участь у судовому процесі, прав на недоторканність житла, на повагу до приватного, сімейного життя, до житла і кореспонденції. Судове рішення не є мотивованим і обґрунтованим, суд не мав підстав для висновків, яких дійшов, а норми ст. 376 ЦПК України, на підставі яких суд вирішив подання, не підлягали застосуванню, позаяк регулюють питання примусового проникнення до житла боржника лише у тих випадках, коли у відповідному приміщенні знаходяться майно боржника чи майно, належне йому від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання.

Посилаючись на ці обставини, боржник у виконавчому провадженні просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні подання - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення боржника ОСОБА_2 та її представника адвоката Андрейкович О.В., які апеляцію підтримали, розглянувши апеляційну скаргу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутності інших учасників процесу, обговоривши відповідні доводи, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи ухвалою від 07.07.2016 (а.с. 20-21) подання, суд першої інстанції виходив із потреби у здійсненні виконавчих дій, необхідних у виконавчому провадженні, та обґрунтованості відповідного подання. Висновки суду вірні по суті та відповідають обставинам справи.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.09.2011 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні належною йому 1/2 частиною будинку по АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 із належної ОСОБА_6 1/2 частини зазначеного будинку, виселення, рішення суду набрало законної сили 23.05.2012, а 13.08.2012 на його виконання у справі № 2п-4401/11 Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист (а.с. 3). Постановою ст. держвиконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 25.02.2013 відкрито виконавче провадження № 36718188 із примусового виконання указаного виконавчого документа.

У період з 23.08.2012 по 20.01.2016 діяла судова заборона на виселення ОСОБА_2 із будинковолодіння АДРЕСА_1 (а.с. 6-12).

Листом від 19.04.2016 № 18-249/16 гол. держвиконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ Плиска А.С. повідомив боржника ОСОБА_2 про те, що 27.04.2016 о 10-00 відбудеться примусове виконання вищевказаного виконавчого документа в частині виселення боржника та роз'яснив положення законодавства щодо обов'язковості чинного судового рішення та порядку виселення (а.с. 13-14). Актом гол. держвиконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ Плиски А.С. від 27.04.2016, складеним за участю гол. держвиконавця Секерні Є.М., ст. інспектора Ужгородського відділу поліції капітана поліції Чокового М.В. і стягувача ОСОБА_5, зафіксовано, що боржник ОСОБА_2 на неодноразовий стук у двері паркану не надала доступ до будинку АДРЕСА_1, для подальшого примусового виконання необхідне судове рішення про примусове проникнення до житла боржника (а.с. 16).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною на час ухвалення судом рішення, яке виконується, на час звернення держвиконавця із поданням та його вирішення судом першої інстанції). На час вирішення справи судом за апеляційною скаргою статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР (Конвенція про захист прав і основних свобод людини). Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції; фактори, які впливають на невиконання судового рішення, перебувають в межах контролю держави, яка не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Примусове виконання судового рішення, що набрало законної сили, здійснюється державною виконавчою службою відповідно до законодавства про виконавче провадження.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), що був чинним на час звернення держвиконавця до суду із поданням та його вирішення судом першої інстанції, держвиконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, і вправі безперешкодно входити до приміщень, що належать боржникам або зайняті ними, проводити їх огляд; звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб; у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення (ст. 11 ч. 1, ч. 3 п.п. 4, 10, 15);

боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення (ст. 12 ч. 6).

05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), яким установлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, для чого має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення; примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України, невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ст. 18 ч. 1, ч. 2 п. 1, ч. 3 п.п. 4, 5, 13, ч. 4);

боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій (ст. 19 ч. 5 п.п. 1, 2).

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закон № 606-XIV, ст. 1 Закон № 1404-VIII). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця; суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця (ст. 376 ч.ч. 1, 2 ЦПК України в редакції, що була чинною на день постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали). Редакція цієї статті цивільного процесуального закону, що діє на момент апеляційного розгляду справи, регулює питання розгляду подання виконавця загалом так само, проте, з урахуванням уведення інституту приватного виконавця та передбачає можливість вирішення відповідного питання також судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Боржник ОСОБА_2 добровільно рішення суду не виконала, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано боржником. У разі невиконання боржником рішення про виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово в порядку, передбаченому законом (ст. 78 Закону № 606-XIV, ст. 66 Закону № 1404-VIII) та іншими нормативними актами. Без примусового проникнення до житла боржника виконання рішення суду на даний час фактично є неможливим. Доводи, якими обґрунтовується апеляція боржника, не можуть бути враховані.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України, суд негайно розглядає подання держвиконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця. Суд першої інстанції розглянув подання держвиконавця без виклику чи повідомлення боржника за правилами, встановленими ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 376 ч. 2 ЦПК України.

Конвенція про захист прав і основних свобод людини гарантує особі право на справедливий суд (ст. 6), яке у розумінні Конвенції, серед іншого, передбачає як розгляд справи відповідно до закону (зокрема, в порядку, передбаченому процесуальним законом), так і реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Боржник вказує в апеляції на те, що відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Закон № 2453-VI) кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції. Проте, з 28.03.2015 діяла редакція цього Закону, в якій указана норма в статті 7 відсутня, натомість частина 3 статті 7 викладена в редакції, відповідно до якої судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України, а частина 1 статті 8 передбачала, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Права судді, пов'язані зі здійсненням правосуддя, визначаються Конституцією України, процесуальним та іншими законами; суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства (ст. 55 ч. 1, ч. 5 п. 1 Закону № 2453-VI).

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Закон № 1402-VIII), що набрав чинності з 30.09.2016, указані вище питання врегульовані аналогічно (ст. 7 ч. 3, ст. 8 ч. 1, ст. 56 ч. 1, ч. 7 п. 1).

Таким чином, вищеназвані Конвенція та Закони не вирішують питання конкретного порядку (процедури) розгляду цивільної справи, а відсилають до відповідного національного закону, в даному випадку - цивільного процесуального закону (ЦПК України).

Відтак, твердження боржника про позбавлення його права на доступ до правосуддя необґрунтоване, боржник установленим порядком реалізував і право апеляційного оскарження судового рішення.

Не є обґрунтованими й міркування апелянта щодо порушення його прав на недоторканність житла, на повагу до приватного та особистого життя, на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції (ст.ст. 30, 31, 32 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини). Про таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції не йдеться, а питання щодо недоторканності житла та повагу в цьому контексті до приватного та особистого життя вирішується виходячи з того, що такі гарантії не є абсолютними, гарантується захист саме від незаконного, протиправного втручання у відповідні сфери життя та права людини. Відповідні та необхідні дії, пов'язані, зокрема, з проникненням до житла особи, можуть вчинятися за встановленими законом процедурами з метою забезпечення дотримання та/або захисту прав інших осіб, про що, власне, є відповіді у самих формулюваннях норм, на які посилається боржник у виконавчому провадженні, а також у положеннях ст.ст. 64, 68 Конституції України, ст. 29 Загальної декларації прав людини, ст. 18 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та в інших національних і міжнародно-правових актах.

Окрім гарантії права на реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, Конвенція про захист прав і основних свобод людини гарантує особі й право мирно володіти своїм майном та передбачає, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 № 11 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Відповідні гарантії права власності встановлені й Конституцією України ( ст. 41), ЦК України (ст.ст. 316-319, 321, 328, Глава 29), іншими нормами законодавства України.

Вказуючи на вищезгадані правові норми та гарантії певних своїх прав, боржник ОСОБА_2 залишає поза увагою відповідні правові норми та гарантії прав стягувача ОСОБА_5 як власника майна, на користь якого ухвалене судове рішення, що набрало законної сили та не є виконаним тривалий час.

ОСОБА_2 є боржником у виконавчому проваджені з примусового виконання рішення суду про захист права власності стягувача ОСОБА_5 шляхом усунення перешкод у здійсненні цього права, де способом усунення перешкод є виселення боржника. Боржник повинен особисто вчинити дії, необхідні для виконання рішення суду. Тож враховуючи, що необхідні для виконання рішення суду дії боржником не були вчинені, суд першої інстанції правильно застосував норми ст. 376 ЦПК України, що передбачають вирішення питання щодо примусового проникнення до житла саме боржника. Доводи апеляційної скарги про начебто незастосовність цієї норми цивільного процесуального закону до ситуації, що виникла, ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону і означають, по суті, неможливість застосування відповідного правового інституту для виконання рішення суду, що суперечить смислу закону щодо забезпечення досягнення фактичного результату вирішеного судом спору.

Понад те, суд правильно виходив зі змісту Закону № 606-XIV, який містить відповідні прямі норми щодо примусового проникнення до житла боржника, а Закон № 1404-VIII, який з огляду на зміну в законодавстві після розгляду питання судом першої інстанції підлягає застосуванню, містить додаткові положення, пов'язані власне з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника.

Особа боржника: ОСОБА_2, житлове приміщення: 1/2 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 належно ідентифіковані у виконавчому документі, сумнівів із цього приводу при виконанні виконавчого листа не виникало ані у сторін виконавчого провадження, ані у держвиконавця. Вказівка в ухвалі суду на квартиру саме цього боржника в зазначеному будинку обумовлена тим, що, як випливає з матеріалів справи та обставин спору між сторонами, ОСОБА_2 займає 1/2 частину будинку як окреме житлове приміщення, що належить стягувачу, тому не суперечить дійсним обставинам, на суть питання не впливає та не перешкоджає виконанню судового рішення, в якому вказується саме на виселення боржника із займаної ним 1/2 частини будинку. Твердження про начебто надання судом дозволу будь-кому проникнути до житла боржника надумане і суперечить фактичним обставинам, відповідно до яких такий дозвіл надано саме держвиконавцю за результатом розгляду відповідного подання.

За таких обставин, суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог закону, чого наведені в апеляції доводи не спростовують, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе судове рішення з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 цього Кодексу скаргу слід відхилити, ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 7 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді