АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.,

при секретарі - Казанник М.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання окремих пунктів договору фінансового лізингу недійсними, визнання зобов'язання лізингоодержувача за договором фінансового лізингу виконаним, визнання права власності на об'єкт лізингу та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року,

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсними окремі пункти договору фінансового лізингу, укладеного між нею та відповідачем 12 липня 2012 року, визнати зобов'язання лізингоодержувача за вказаним договором виконаним та визнати за нею право власності на об'єкт лізингу - автомобіль марки «Audi A7 Sportback 2.8».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач при зверненні до суду посилалася на те, що вона 12.07.2012 р. уклала з ТОВ «Порше лізинг Україна» Договір про фінансовий лізинг №00005420, об'єктом якого є транспортний засіб - автомобіль марки «AUDI A7 Sportback 2/8 FSI», шасі № НОМЕР_1. Однак позивач вважає, що окремі пункти договору суперечать вимогам ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки грошове зобов'язання виражене в гривні, а тому просила визнати недійсними абзац третій в розділі «Умови лізингу», пункти 6.3 та 8.2.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), визнати зобов'язання ОСОБА_1 за вказаним договором виконаним та визнати за нею право власності на автомобіль, стягнути з відповідача зайво сплачені кошти в сумі 103 670 грн. 72 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання окремих пунктів договору недійсними немає.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 524, 533, 626, 632 ЦК України.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувача) у користуванні майно, що належить лізингодавцю на праві власності, і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як видно з матеріалів справи, при укладенні Договору про фінансовий лізинг 12.07.2012 р. сторони дійшли згоди щодо умов лізингу, відповідно до яких було визначено вартість об'єкту лізингу, суму авансового платежу, обсяг фінансування, залишкову вартість, розмір лізингового платежу, адміністративного платежу, положення щодо штрафних санкцій, які містяться в Загальних комерційних умовах внутрішнього фінансового лізингу та Графік покриття витрат та вплати лізингових платежів (План відшкодування), оскільки позивач погодилась з ними та поставила свій підпис. В Розділі «Придбання об'єкту лізингу» Договору зазначено, що лізингоодержувач придбаває Об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем. Своїм підписом на цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомився та зрозумів усі умови цього Договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також погоджується, що всі вищезазначені документи є невід'ємними частинами цього Договору про фінансовий лізинг та мають обов'язкову силу по відношенню до Лізингоодержувача.

Позивач виконувала умови Договору та останній платіж внесла 26.01.2016 р. З Акту звіряння взаємних розрахунків по Договору, який був складений між сторонами 03.06.2016 р., всі сплачені позивачем кошти були зараховані на погашення лізингових платежів (а/с 28-30 т. 2), а незгода позивача з визначенням еквіваленту заборгованості не звільняє її від обов'язку виконання Договору.

Всі викладені в апеляційній скарзі позивачем доводи, були перевірені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання позивача на те, що грошове зобов'язання виражене в гривні, автомобіль був придбаний за національну валюту, а тому виконуватись також має в гривні, є необґрунтованими, оскільки в Договорі про фінансовий лізинг від 12.07.2012 р. вказано вартість об'єкту лізингу, авансовий платіж, обсяг фінансування, лізинговий платіж та адміністративний платіж в доларах США, але сплачуватись всі платежі мають в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосується до еквівалентів в дол.. США, визначених вище, відповідно до п. 6.3 та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Також не може бути розцінено як введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначення змінної процентної ставки в п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, оскільки в цьому пункті викладено за якими правилами буде розраховуватись ця ставка. Із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу позивач також була ознайомлена 12.07.2012 р., про що поставила свій підпис (а/с 14 т. 1).

Вказані пункти викладені чітко, а тому підстав для тлумачення їх на користь позивача відповідно до вимог ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» немає. Також відсутні підстави розцінювати дії відповідача як нечесну підприємницьку практику згідно ст. 19 цього Закону.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 р. у справах №6-3020цс15 та №6-65цс16, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, оскільки в указаних справах позивачі після укладення договорів звернулись до лізингодавця з вимогами про розірвання договорів та повернення сплачених платежів та вказували на наступні умови Договору фінансового лізингу, як несправедливі: відмова у поверненні платежу при розірванні договору, можливість зміни розміру лізингових платежів, встановлення плата за дострокове погашення, обмеження певним періодом права на дострокове погашення, право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір, та вимагати повернення предмету лізингу за умови неповернення лізингових платежів. При цьому в обох справах Договір лізингу не виконувався та об'єкт лізингу позивачам не передався. Тому Верховним Судом України було зроблено висновок, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/2514/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1314/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.