АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Притула Н.Г.
№22-ц/796/4459/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №761/1430/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» - Стрюкової ІриниОлександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення ненарахованої та невиплаченої оплати праці за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що до 13 лютого 2009 року вона працювала у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»).

Письмовим розпорядженням відповідача від 6 січня 2009 року № 3 «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» було передбачено впровадження нового продукту «Від тисячі до мільйону один крок» з 12 по 28 січня 2009 року.

У період з 12 по 28 січня 2009 року неробочими днями були: 17, 18, 24, 25 січня 2009 року, проте саме у вказані дні позивач виконувала трудові обов'язки по участі у проведенні семінарів в Кримському регіональному управлінні відповідача.

Вважаючи, що відповідач на порушення трудових норм не здійснив оплати роботи у вихідні дні в подвійному розмірі, не надав інших днів відпочинку й під час звільнення з роботи не виплатив компенсації за роботу у вихідні дні, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь: компенсацію за роботу у вихідні дні в розмірі 1 тис. 251 грн. 06 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 995 грн. 84 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 246 тис. 924 грн. 02 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто на її користь з ПАТ КБ «Надра» 249 190 грн. 92 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за роботу у вихідні дні в січні 2009 року в сумі 1 251 гривні 04 копійки, суму компенсації (індексації) втрати частини заробітної плати в сумі 995 гривень 83 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 246 767 гривень 51 копійку, а всього 249 014 гривень 51 копійку (суми нараховані без відрахування обов'язкових податків та зборів).

В задоволенні іншої частини позову - відмолено.

Не погоджуючись з рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» СтрюковаІ.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що під час звільнення позивача останній жодним чином не заявляв про неправильність здійсненого з ним розрахунку та наявність невиплачених йому роботодавцем на день звільнення сум.

Вимоги про виплату компенсації за нібито роботу у вихідні дні позивач звернувся через п'ять років після свого звільнення, підстави, строки та порядок якого він не оскаржував, безперечно свідчить про необґрунтованість таких вимог та їх спрямування на неправомірне збагачення за рахунок відповідача.

Розпорядження №3 від 06.01.2009 року носило виключно загальний характер та висловлювали лише намір відповідача направити працівників у відрядження у відповідний період.

Вказаним розпорядженням не передбачалося виконання працівниками роботи саме у вихідні дні, не вказано конкретних вихідних днів, у які мав працювати той чи інший працівник, в тому числі й позивач.

Сам факт зарахування позивачу коштів з призначенням платежу «кошти на відрядження» знову-таки лише свідчить про намір направити працівника у відрядження та авансування такого відрядження, однак не підтверджує безпосередньої роботи такого працівника у вихідний день.

Для працівників відповідача у спірний період був встановлений п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями: субота та неділя (п.3.1. колективного договору, прийнятого загальними зборами трудового колективу ВАТ КБ «НАДРА» 31.07.2007 року). Доказів щодо його зміни позивачем не надано.

Крім того, навіть у разі направлення працівника у відрядження, на нього поширюється режими робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються (п.9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59).

Зазначила, що висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 свідчить про необхідність застосування принципу співмірності. Зокрема, у вказаній постанові зазначається про те, що зменшення розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки розрахунку з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України залежить від різноманітних обставин, в тому числі від розміру недоплаченої суми, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Розмір недоплаченої суми, на думку позивача - 1 251,06 грн. При цьому, позивач протягом більше ніж 5 років, тобто з моменту звільнення позивача та проведення з ним повного розрахунку, як вважав відповідач не звертався ні до позивача, ні до суду щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачем.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, що на час проведення остаточного розрахунку при звільненні - у лютому 2009, ОСОБА_3 були пред'явлені до роботодавця вимоги про проведення відповідної доплати - проведення оплати за роботу у вихідні дні, які залишені ПАТ КБ «Надра» без задоволення чи без реагування.

Також вказала на те, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних є кредиторськими вимогами, а також враховуючи вимоги п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідно до якої, під час тимчасової адміністрації не здійснюється, серед іншого, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів, а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь період прострочення виконання грошових зобов'язань банку, повні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних з дня призначення тимчасової адміністрації, тобто з 06.02.2015, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник ПАТ «КБ «Надра» свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач зарахував на картковий рахунок позивача гроші з цільовим призначенням «кошти на відрядження», що підтверджує направлення та перебування позивачки у відрядженні згідно з розпорядженнями ПАТ «КБ «Надра», а також виконання передбачених цими розпорядженнями заходів, у тому числі у вихідні дні, а тому відповідач зобов'язаний виплатити ОСОБА_3 відповідно до статті 72 КЗпП України компенсацію за роботу у вихідні дні за правилами статті 107 цього Кодексу, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтями 116, 117 КЗпП України.

Проте, у повній мірі з таким висновком погодитись неможливо з огляду на таке:

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ПАТ КБ «Надра» працюючи на посаді менеджера проекту центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального департаменту дистриб'юції.

Письмовим розпорядженням відповідача від 6 січня 2009 року № 3 «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» було передбачено впровадження нового продукту «Від тисячі до мільйону один крок» з 12 по 28 січня 2009 року (а. с 18-19). У зв'язку з цим п. 1.1 указаного розпорядження передбачено обов'язок направити співробітників згідно додатку №1, а п. 2.1 розпорядження передбачено прийняти співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу. Додатком № 1 до розпорядження № 3 передбачено місце проведення семінарів, ,дата їх проведення, особу, яка їх проводить (а. с 20-23). У цьому додатку ОСОБА_3 вказана в якості особи, яка в період з 12 по 28 січня 2009 року проводить семінари в Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Надра». Неробочими днями у цей період були 17 січня 2009 року (субота), 18 січня 2009 року (неділя), 24 січня 2009 року (субота), 25 січня 2009 року (неділя).

Згідно з п. п. 1.3.1, 4.1., 4.3 Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження в системі ПАТ КБ «Надра», працівники банку можуть направлятись у службові відрядження з наступною метою: а) для вирішення виробничих питань: перевірка роботи структурних підрозділів банку; поїздка по виробничих питаннях; участь у нарадах, конференціях, отримання та надання інформаційно-консультативних послуг; б) з метою навчання у виробничих потребах; в) з інших питань, пов'язаних із діяльністю банку (а. с. 38-46).

Відрядженому працівникові перед виїздом у відрядження надається грошовий аванс у межах суми на оплату проїзду, наймання жилого приміщення, добові. Аванс у готівковій або безготівковій формі (при використанні особистої пластикової картки) формі або витратний ліміт (при використанні корпоративної пластикової картки) виплачується або встановлюється, щонайменше, за один день до початку відрядження.

Зі змісту поточного звіту за операціями по рахунку позивача у ПАТ КБ «Надра» за період з 1 грудня 2008 року по 1 лютого 2009 року вбачається, що 9 січня 2009 року, тобто після видачі розпорядження № 3 та напередодні виконання передбачених ним заходів, відповідач зарахував на рахунок ОСОБА_3 на відрядження 7010 грн. (а. с. 24-25).

Зі змісту цього ж поточного звіту встановлюється факт перебування позивача у визначений в розпорядженні № З період з 12 по 28 січня 2009 року у м. Сімферополі, тобто за визначеним для неї місцем виконання розпорядження № 3, оскільки 12, 15, 16, 23 та 26 січня 2009 року позивач знімала грошові кошти з банкоматів у м. Сімферополі.

У період з 12 по 28 січня 2009 року неробочими днями були: 17, 18, 24, 25 січня 2009 року, та що саме у вказані дні позивач виконувала трудові обов'язки по участі у проведенні семінарів в Кримському регіональному управлінні відповідача.

Для працівників банку встановлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, що передбачено п. 3.1. колективного договору ПАТ КБ «Надра» від 31 липня 2007 року (а. с 26-36). Пунктом 4.7. цього колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується здійснювати оплату праці працівників за роботу у святкові та неробочі дні у подвійному розмірі, що зазначається у наказі або за бажанням працівника, що працював у вихідний чи неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку у визначений ним день.

У п. 5.1.2. колективного договору визначено, що при відрядженні працівників: якщо датою відрядження є вихідний день, то після повернення з відрядження надається інший день відпочинку; якщо працівник спеціально відряджається для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то йому виплачується компенсація за роботу в ці дні у розмірі, визначеному чинним законодавством України. При виконанні трудових обов'язків у вихідний день таким працівникам за згодою сторін надається інший день відпочинку або грошова компенсація у подвійному розмірі, про що обов'язково зазначається у наказі (п. 5.1.10. колективного договору).

Згідно із наказом тимчасового адміністратора ПАТ КБ «Надра» Жуковської В.Б. від 13 лютого 2009 року № 88 ОСОБА_3 була звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Конституцією України встановлено право на своєчасне одержання винагороди (частина сьома статті 43).

Згідно з положеннями статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі відрядникам - за подвійними відрядними розцінками. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (стаття 107 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 24 березня1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон України «Про оплату праці») заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом частини другої статті 2 цього Закону у структурі заробітної плати передбачена додаткова заробітна плата, яка є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3 Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження відкритого акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» відрядженому працівникові перед виїздом у відрядження надається грошовий аванс у межах суми на оплату проїзду, наймання жилого приміщення, добові. Аванс у готівковій або безготівковій формі (при використанні особистої пластикової картки) або витратний ліміт (при використанні корпоративної пластикової картки) виплачується або встановлюється, щонайменше за один день до початку відрядження.

Проаналізувавши зазначені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що в разі невиплати працівникові компенсації за роботу у вихідні дні у грошовій формі в подвійному розмірі або ненадання інших днів відпочинку, а також у разі невиплати звільненому працівникові з вини власника або уповноваженого ним органу зазначеної компенсації за роботу у вихідні дні з роботодавця підлягають стягненню компенсація за роботу у вихідні дні, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи справи такої категорії, суди встановлюють факт невиконання роботи у вихідний день, з'ясовують наявність домовленостей між сторонами щодо виплати компенсації наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі в подвійному розмірі, зокрема чи зверталась позивач до відповідача про надання відповідної компенсації та підстави її невиплати, а також наявність вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні.

У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

З виписки по рахунку позивача вбачається, що за грудень 2008 року позивачу виплачена заробітна плата в розмірі 2 883,70 грн., в січні 2009 року - 2 629,88 грн.. Крім того, 09.01.2009 року на рахунок позивача зараховані кошти на відрядження в розмірі 7 010,00 грн.

Судом першої інстанції не було встановлено, що відповідачем було здійснено облік виконання ОСОБА_3 робіт у вихідні дні, внаслідок чого заробітна плата за роботу в такі дні не була відповідачем нарахована та виплачена; інший день відпочинку надано не було; при звільненні оплата вищезазначеної роботи також проведена не була, чим порушено право позивача на оплату праці.

Отже, мало місце залучення ОСОБА_3 з боку відповідача до виконання робіт у вихідні дні 17, 18, 24, 25 січня 2009 року та виконання позивачем робіт, відповідно до Розпорядження № 3 від 06.01.2009 року.

Оплата роботи за виконану ОСОБА_3 роботу у вихідні відповідачем оплачена не була.

Доказів на спростування обставин щодо направлення позивача у відрядження, відповідно до вищезазначеного Розпорядження та невиконання поставлених завдань з боку відповідача суду надано не було, не було їх встановлено і під час розгляду справи судом.

Отже, у справі, яка переглядається, суд дійшов законного й обґрунтованого висновку про те, що банк, порушивши вимоги трудового законодавства, не здійснив виплати належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню компенсація за роботу у вихідні дні, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 року, 07.12.2016 року.

Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку (ч.6 ст.95 КЗпП України).

Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці», у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення), як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.07.2003 року №1078).

Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року та від 21.05.2014 року по справі № 643цс14, згідно яких несвоєчасно виплачена працівнику сума заробітної плати за роботу у вихідні дні підлягає індексації.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 995 грн. 83 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати за період з березня 2009 року по травень 2015 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовано до правовідносин сторін ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки під час тимчасової адміністрації не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, не можуть бути прийняті до уваги , оскільки правовідносини, що склались між сторонами регулюються трудовим законодавством України та не мають відношення до зобов'язального права, врегульованого положеннями Книги п'ятої ЦК України. Окрім того, норма , на яку вказує апелянт не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати( п.3 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»)

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Саме з такого розуміння зазначеної норми матеріального права виходив Верховний Суд України, виклавши свій висновок у Постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1395цс16.

Отже, місцевий суд правильно застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої компенсації за роботу у вихідні дні, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої указаної статті не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Щодо тверджень апелянта про застосування принципу співмірності в частині вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд вважає їх такими ,що заслуговують на увагу з огляду на таке.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи ,під час звільнення позивачка жодним чином не заявляла про неправильність здійсненого з нею розрахунку та наявність невиплачених їй роботодавцем на день звільнення сум, не повідомляла роботодавця про наявність підстав для виплати їй компенсації за роботу у вихідні дні та про порушення в зв'язку з цим її трудових прав.

При цьому, 23.03.2009 за заявою позивачки остання була знову прийнята на роботу в ПАТ «КБ «Надра» та по даний час ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах з ПАТ «КБ «Надра», що не заперечувалось представником позивача. Проте, не дивлячись на те, що ОСОБА_5 з 23.03.2009 і по сьогоднішній день перебуває у трудових відносинах з ПАТ «КБ «Надра», позивачка жодним чином протягом більше аніж 5 років не заявляла про неправильність здійсненого з нею розрахунку та наявність невиплачених їй роботодавцем на день звільнення сум. Якби позивачка дійсно вважала свої права порушеними та хотіла відновити/захистити своє порушене право у зв'язку з невиплатою суми компенсації за роботу у вихідні дні, то остання здійснила б для цього хоча б якісь дії, а не чекала би 5 років, аби стягнути середній заробіток в розмірі 246 767,83 грн. за цей період у зв'язку з невиплатою компенсації у значно меншому розмірі - 1 251,06 грн.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 246 767,83 грн., а недоплачена сума складає 1 251, 04 грн., частка якої є незначною у заявлених позовних вимогах (5%), то враховуючи неістотність цієї суми відносно недоплаченої, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 12 338 грн.39 коп. (5% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за №6-113 цс 16.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, на підставі викладеного, колегія дійшла висновку , що рішення суду підлягає зміні, а стягнута судом першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - зменшенню.

Керуючись ст.218, 303,304,307,309, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» - Стрюкової Ірини Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити, зменшивши розмір стягнутої суми з 246 767,83 грн. до 12 338 грн.39 коп. Загальна сума, яка підлягає стягненню становить 14 585 грн.26 коп.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді