Справа №639/451/17
Провадження №2/639/893/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину матеріалів та обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку та стягнення матеріальної грошової компенсації ринкової вартості набутого майна при виконанні ремонтно-будівельних робіт в будинку та спорудах на прибудинковій території,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину матеріалів та обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку та стягнення матеріальної грошової компенсації ринкової вартості набутого майна при виконанні ремонтно-будівельних робіт в будинку та спорудах на прибудинковій території, який 17.08.2016 року був уточнений.

Відповідно до уточненої редакції позовних вимог позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частину матеріалів і обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові; стягнути з ОСОБА_2 матеріальну грошову компенсацію ринкової вартості набутого майна при виконанні ремонтно-будівельних робіт в будинку та спорудах на прибудинковій території, з урахуванням відповідного висновку судової будівельно-технічної експертизи у сумі 781 689 грн.; стягнути з ОСОБА_2 половину понесених ним витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 3 234 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано у 1978 році. Через деякий час вони розірвали шлюб, а потім помирилися і 31.08.1984 року знов зареєстрували шлюб. Ще у 1983 році вони переїхали проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, який на той час належав батькові ОСОБА_2 ОСОБА_3 Будинок побудований у 1905 році з дерева, до 1941 року був обкладений цеглою, одноповерховий, має чотири жилі кімнати, газифікований, заведена вода, облаштована вигрібна яма.

Будинок і прибудинкова територія перебували в аварійному стані, на будинку потріскалися стіни, пішли тріщини на фасаді.

Позивач зазначає, що спільно з дружиною вони прийняли рішення про необхідність капітального ремонту та реконструкції зазначеного житлового будинку, які розпочалися у 2000 році. Всі витрати на розробку проекту реконструкції, а також її проведення сплачувалися за накопичені ним кошти. Крім того, він придбав мікроавтобус з метою самостійного перевезення всіх будівельних матеріалів.

Як вказує позивач, за час спільного проживання з ОСОБА_2 з переважною трудовою участю ОСОБА_1 за спільні кошти та своєю працею, господарським способом, без залучення будівельних організацій, зробили капітальний ремонт житлового будинку з прибудовою частини першого поверху та надбудовою мансардного поверху, у звязку з чим житлова площа будинку збільшилася з 86 кв.м до 235 кв.м, розібрали деревяну літню кухню, та побудували двоповерховий капітальний господарський блок розміром 3х8 кв.м, загальною площею 48 кв.м, з вбудованою сауною та кімнатами відпочинку, розібрали два маломірні сараї та їх місці побудували літню альтанку та сарай з цегли та блоків євро паркану, побудували вигрібну яму, дворову вбиральню, вимостили територію тротуарною плиткою, додатково зробили водовідведення, огородили євро парканом ділянку, внаслідок чого вартість домоволодіння суттєво збільшилася.

Позивач зазначає, що лише на капітальний ремонт будинку він витратив 219 562 грн.

29 грудня 1991 року батько подарував ОСОБА_2 6/100 частин житлового будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.02.2001 року, виданого на імя ОСОБА_2 та посвідченого державним нотаріусом Пятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, після смерті її батька ОСОБА_5, померлого 26 березня 1997 року, ОСОБА_2 є власником 94/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові.

Таким чином спірний житловий будинок з надвірними будівлями належить ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.05.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач зазначає, що він неодноразово пропонував своїй колишній дружині добровільно поділити домоволодіння, але згоди в цьому питанні вони не дійшли, на час вирішення спору будинок в експлуатацію не зданий, державна реєстрація права власності не проведена, отже спірний будинок є незавершений будівництвом і особи, які його збудували є власниками матеріалів, обладнання, які були використані при його будівництві.

Після проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що ринкова вартість будинку та надвірних будівель по вул. Герцена, б. №10 у м. Харкові після реконструкції збільшилася на 1 563 378 грн.

Позивач вважає, що має право претендувати на ? від суми, на яку збільшилася вартість спірного будинку після реконструкції, а саме на 781 689 грн.

У зв'язку з викладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду письмові заперечення проти позову з посиланням на наступне. Так вони із позивачем перебували у шлюбі більше 30 років. Дійсно за цей час житловий будинок №10 по вул. Герцена у м. Харкові було відремонтовано. Однак посилання позивача на те, що ремонт проводився виключно на накопичені ним кошти, є хибним. Твердження, що він працюючи в органах внутрішній справ, отримував значно більшу заробітну плату, ніж дружина, яка працювала на заводі, нічим не підтверджені. ОСОБА_2 стверджує, що всі витрати на розробку проекту реконструкції житлового будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові, а також на її проведення сплачувалися за накопичені ним кошти 219 562 грн., на підтвердження чого надав суду пояснювальну записку до витрат на реконструкцію вказаного житлового будинку, в якій містяться посилання на чеки, розписки та накладні. Однак, як зазначає відповідач, достовірність зазначених документів викликає сумнів. У дійсності, реконструкція житла проводилася за гроші, залишені їй в спадок батьком. Крім того зазначає, що під час шлюбу та після його розірвання ОСОБА_2 діючи умисно, систематично приховував спільні речі, знищував та пошкоджував предмети домашнього вжитку, вчиняв сварки та погрожував їй фізичною розправою. ОСОБА_1 мотивував нанесення шкоду майну тим, що воно йому не належить, він навіть ніколи не був зареєстрований в спірному будинку. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, а тому у задоволенні позову просить відмовити.

Позивач в судовому засіданні заявлений уточнений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Пояснив, реконструкцію будинку почали у 2001 році, поставили будинок на фундамент, обклали його цеглою, побудували мансардний поверх. У 2005 році він вийшов на пенсію та отримав вихідну допомогу, продовжував ремонтні роботи в будинку, запрошував робочих для виконання будівельних робіт. В будинку він проживав з 1983 року, однак зареєстрований ніколи не був. Всі роботи, будівельні матеріали були придбані за спільні кошти подружжя, оскільки вони перебували у шлюбі з 31.03.1984 року по травень 2011 року.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що ОСОБА_1 реконструкцією спірного будинку не займався, так як це був будинок її батька. Свої гроші він витрачав на санаторії, а реконструкція будинку була проведена за гроші, які залишили їй батьки, а крім того, батько ще за життя збирав будівельні матеріали для реконструкції будинку, яка почалася ще у 80-х роках та триває досі. Стосовно висновку експерта пояснила, що не згодна з наданим висновком, оскільки судова будівельно-технічна експертиза проводилася у її відсутність. Просила суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Так, судовим розглядом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, потім шлюб розірвали і повторно зареєстрували у 1984 році, який остаточно було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року.(т. 1 а.с.196)

В період шлюбу сторін, батько ОСОБА_2 ОСОБА_5, 29 грудня 1991 року подарував їй 6/100 частин житлового будинку з прибудовою та відповідною частиною надвірних будівель по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові. (т. 1 а.с. 181-182)

94/100 спірного житлового будинку по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові належить ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом від 21.02.1997 року. (т.1 а.с.183)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання домоволодіння обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину домоволодіння, розташованого у м. Харкові по вул. Герцена, б. 10 в порядку розподілу спільного майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 66,0 кв.м. з надвірними будівлями, розташованого за адресою Харківська область Валківський район, селище Високопілля, вул. Набережна, б. 40. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 62,2 кв.м. з надвірними будівлями, розташованого за адресою Харківська область Валківський район, селище Високопілля, вул. Набережна, б. 28. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину вартості автомобіля НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину суми депозитних рахунків та отриманих процентів на суму 8867,73 грн. (т. 1 а.с. 151-154)

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року про визнання права власності на ? частину суми депозитних рахунків та отриманих відсотків на суму 8867,73 грн., скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину депозитних рахунків та отриманих відсотків на суму 8867,73 грн. відмовлено. Рішення набрало законної сили. (т. 1 а.с.255-258)

Так, зазначеним рішеннями апеляційного суду Харківської області встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Харкові ради за №70-30 від 07.10.2004 року та №78-48 від 02.11.2004 року ОСОБА_2 дозволено виконати реконструкцію житлового будинку з надвірними будівлями, побудувати сарай, гараж, літню кухню, баню, басейн, теплицю, господарчий блок у два поверхи, надбудову мансарди над житловим будинком. Цим же рішенням покладено на ОСОБА_2 обовязок після закінчення будівельних робіт внести зміни до технічної документації, тобто прийняти їх в експлуатацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів того, що право власності на реконструйоване та новозбудоване майно зареєстровано за ОСОБА_2, що ці споруди введені в експлуатацію.

Згідно вимог частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-21цс15 від 11 березня 2015 року, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначені правові висновки викладені і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року справа №6-49845св12 зазначено, що будівельні матеріали та роботи, які проведено при будівництві об'єкту нерухомості є об'єктами цивільних прав, а тому не зважаючи на те, що забудова житлового будинку є самочинною або незавершеною, це не виключає визнання за подружжям права власності на будівельні матеріали та результати робіт.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року, дійшов наступних висновків: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) .

Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як обєкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Однак позивачем не надано достовірних та беззаперечних доказів витрат, понесених саме ним на ремонт житлового будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові.

Так, долучені позивачем до матеріалів справи копії кошторисів, розписок про отримання грошей, чеків, квитанцій та накладних на придбання будівельних матеріалів, розписок про виконання робіт, на думку суду не можуть бути належними доказами в підтвердження заявлених відповідачем вимог з наступних підстав. (т.1 а.с. 22-150)

Так, в накладних не міститься чітка інформація про місцезнаходження обєкта будівництва, а тому не можливо встановити, чи використовувалися ці матеріали при ремонті саме спірного будинку. Крім того, в деяких квитанціях та видаткових накладних містяться інші прізвища покупців товару, і яке відношення до цього має ОСОБА_1 невідомо. Жоден з наданих кошторисів не засвідчений в належному порядку печаткою підприємства, яке виконало звіт, підписом відповідальної особи з розшифруванням її посади. Написи, зроблені від руки наприкінці «Звіту щодо стану ґрунтів» взагалі не дають можливості зясувати звідки були взяті ті чи інші суми грошей, кому вони сплачені та для якої мети.

У кошторисі зазначено, що підрядником є ТОВ «Стройміт», однак відсутній відбиток печатки підрядника, а є лише підпис невідомої особи.

Позивачем на підтвердження своїх вимог також надані суду розписки про отримання грошей та розписки про виконання робіт, які також не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, оскільки із наданих розписок не зрозуміло, де саме проводилися вказані роботи, чи проводилися вони взагалі, та чи мають вони відношення до будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові. Деякі з розписок не містять навіть прізвища отримувача грошей, відсутнє також посилання на того, хто надав ці кошти та за що.

Також позивачем надані суду договори купівлі-продажу, які не містять належних реквізитів сторін, підписів, печаток продавців, надані чеки не містять інформацію хто їх оплатив.

Крім того, деякі з наданих позивачем документів не містять прізвища замовника, а тому хто купував ці товари не зрозуміло.

Тож із наданих позивачем суду копій кошторисів, розписок про отримання грошей, чеків, квитанцій та накладних на придбання будівельних матеріалів, розписок про виконання робіт не вбачається що саме ОСОБА_1 замовляв та оплачував будівельні матеріали саме для реконструкції житлового будинку №10 по вул. Герцена у м. Харкові.

Опитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що він виконував будівельні роботи по вул. Герцена, буд. 10 в м. Харкові, а саме: зміцнювали фундамент будинку, окладали будинок цеглою, встановили кровлю, виконали внутрішні роботи. Будівництвом керував ОСОБА_1 Однак, не може пояснити за чиї кошти купувалися будівельні матеріали та проводилися розрахунки з робочими.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні також підтвердив факт проведення будівельних та ремонтних робіт в будинку №10 по вул. Герцена в м. Харкові.

Суд зазначає також, що будинок №10 по вул. Герцена у м. Харкові на праві приватної власності належить ОСОБА_2, тоді як позивач ОСОБА_1 в спірному будинку ніколи не був зареєстрований, що підтверджується копією будинкової книги. (т.1 а.с. 215-216)

При цьому, як зазначила відповідач, вона жодним чином не уповноважувала ОСОБА_1 укладати на користь неї та її майна будь-які правочини, а тому, на думку суду, позивач не мав права укладати договори на виконання робіт стосовно спірного будинку.

Крім того, висновком судової будівельно-технічної експертизи №8584 від 29.01.2016 року встановлено, що ринкова вартість житлового будинку загальною площею 184,70 кв.м. по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові після реконструкції, в цінах січня 2016 року, складає 2534331 грн. Визначити ринкову вартість будівельно-монтажних робіт, проведених за адресою м. Харків, вул. Герцена, б.10, а саме: переобладнання будинку, побудованих господарчого блоку, альтанки, сараю, туалету, водовідведення, обладнання електропостачання, благоустрою території домоволодіння, облаштування тротуарною плиткою та огорожі домоволодіння станом на день проведення експертизи не надається можливим, так як відсутні аналоги продажу окремих надвірних будівель (надвірні будівлі входять до складу житлового будинку). Визначити ринкову вартість інженерного оснащення та використаних матеріалів при будівництві та обладнання вказаних обєктів за адресою м. Харків, вул. Герцена, б. 10, а саме: будинку, побудованих господарчого блоку, альтанки, сараю, туалету, водовідведення, обладнання електропостачання, благоустрою території домоволодіння, облаштування тротуарною плиткою та огорожі домоволодіння станом на день проведення експертизи не надається можливим, так як відсутні аналоги продажу окремо інженерного оснащення та використаних матеріалів при будівництві та обладнання надвірних будівель. Житловий будинок по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові не відповідає технічній документації. Ринкова вартість будинку та надвірних будівель по вул. Герцена, б. 10 у м. Харкові після реконструкції збільшилася на 1536678 грн. (т. 2 а.с.89-122)

З цього приводу суд зазначає, що предметом позову є будівельні матеріали та обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку. Ринкова вартість цих обєктів експертом не визначена. Оцінено житловий будинок та надвірні споруди, які належать на праві приватної власності відповідачу та не є предметом позову.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підстав для звільнення від доказування в даному випадку судом не вбачається.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення позову.

Суд також не приймає доводи позивача, що під час сумісного проживання позивача в шлюбі з ОСОБА_2 було проведено капітальний ремонт будинку, тому що відповідно до терміну «капітальний ремонт», що встановлений Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76 під капітальним ремонтом будинку визнається комплекс ремонтно-будівельних робіт, пов'язаних з відновленням або поліпшенням експлуатаційних показників будинку, із заміною або відновленням несучих або огороджувальних конструкцій, інженерного обладнання та обладнання протипожежного захисту без зміни будівельних габаритів об'єкта та його техніко-економічних показників.

Стосовно позовних вимог про стягнення матеріальної грошової компенсації ринкової вартості набутого майна при виконанні ремонтно-будівельних робіт в будинку та спорудах на прибудинковій території суд зазначає, наступне.

Дані вимоги по суті є похідними від вимог про визнання права власності на ? частину матеріалів та обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не довів обставин, на які він посилається в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 застосувавши строк позовної давності.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 2 ст. 267 ЦК України вказує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволені з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 у звязку з його недоведеністю.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. ст. 5, 8, 10, 11, 14, 15, 57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 267, 331 ЦК України,

ВИРИШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину матеріалів та обладнання незавершеного будівництвом житлового будинку та стягнення матеріальної грошової компенсації ринкової вартості набутого майна при виконанні ремонтно-будівельних робіт в будинку та спорудах на прибудинковій території відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович