Справа №461/9426/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Котельви К.О.,

при секретарі Остапчук М.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся з позовом про відшкодування матеріальної шкоди до ОСОБА_4 мотивуючи тим, 20 травня 2014 року Галицьким районним судом м. Львова було прийнято рішення про поділ майна в натурі, яким позивачу та відповідачу виділено у власність частину нежитлових приміщень та частину будівельних матеріалів, які використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 на першому поверсі. Маючи доступ до вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_4 не допускала ОСОБА_3 до належних йому нежитлових приміщень. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року ОСОБА_4 зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приміщеннями, які знаходяться на АДРЕСА_1 та забезпечити доступ до зазначених приміщень, шляхом надання ключів від вхідних дверей. Таким чином ОСОБА_3 завдано збитки, а саме знищено його майно. У зв'язку з вищенаведеним, згідно уточнених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 144 146,00 за пошкодження нерухомого майна, 8 000, 00 грн. за проведення будівельно-технічного дослідження, 55 545,00 упущеної вигоди, стягнути моральну шкоду в розмірі 54 781, 45 грн.

09.09.2016 року представник позивач подав заяву про зміну розміру позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 199 498, 06 грн. за пошкодження нерухомого майна, 8 000 грн. за проведення будівельно-технічного дослідження, 19 803. 00 грн., моральну шкоду в розмірі 54 781. 45 грн.

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, давши пояснення, аналогічні до викладених у них. Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача уточнені позовні вимоги заперечив. Просив в задоволенні позову відмовити. Додатково пояснив, що 09.11.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який розірвано за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.05.2007 року. Фактично сторони припинили спільно проживати та вести спільне господарство з жовтня 2006 року. За час спільного проживання сторонами було придбане житлове приміщення по АДРЕСА_1 пл. 110,2 кв.м. За час спільного проживання сторонами було здійснено реконструкцію вказаного приміщення та було збільшено його площу, однак внаслідок розлучення та судових спорів про поді майна, згадане приміщення в експлуатацію не було введено. Після припинення спільного проживання ОСОБА_4 переїхала в нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (в якому здійснювала свою підприємницьку діяльність), де влаштувала приміщення мезоніну (4 поверху) під житло для себе. Зазначає, що сторонами було спільно зведено стіни, змонтовано вікна та вхідна двері, а покращення приміщення (влаштування грат, умивальників, унітазі, бойлера, баків для води) здійснювалося ОСОБА_4 за час роздільного проживання та після розірвання шлюбу. Просить відмовити задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволення позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львові від 20 травня 2014 року поділено в натурі майно, яке належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 /т.1, а.с.18-20/, зокрема виділено у власність частину нежитлового приміщення а частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 у м. Львів. Вказане судове рішення ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.10.2014 року залишено без змін.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користування приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та забезпечити доступ до зазначених приміщень шляхом надання ключів від вхідних дверей /т.1, а.с.21,22/. Вказане судове рішення ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2014 року залишено без змін /а.с.23,24/.

Відповідно до ч. ст. 358 Цивільного Кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до п. 3-5 ст. 357 Цивільного Кодексу України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Встановлено, що ОСОБА_5 у встановленому порядку зареєстрована як фізична особа підприємець, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1

04.07.2007 року комісією ЛКП «Центральне» складено акт, в якому зафіксовано, що при обстежені нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 займається підприємницькою діяльність з січня 2005 року /т.2 а.с.92/.

Відповідно до листа ПАТ «Львівгаз» 30.12.2013 року між ПАТ «Львівгаз» та ПП ОСОБА_4 було укладено договір № 2014/ТП-ПР-П-818 на постачання природного газу за регульованими тарифами /т.1, а.с.226/.

В листі зазначено, що споживач зобов'язується у разі звільнення займаного приміщення зобов'язаний повідомити постачальника за 20 діб додати звільнення цього об'єкта і в той самий сорок здійснити оплату всіх видів платежів, а постачальник зобов'язаний припини постачання газу. На підстави заяви ОСОБА_4 від 25.11.2014 року /т. 1, а.с.176/ працівниками ПАТ «Львівгаз» було припинено подачу газу на об'єкт за адресою: АДРЕСА_1, про що складено акт /т.1, а.с.177/, заборгованість за споживання газу відсутня.

Як вбачається з матеріалів справи договір електропостачання приміщення по АДРЕСА_1 укладений 13.07.2007 року ОСОБА_4 /т.1, а.с.93-95/.

Відповідно до технічних висновків Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інститути «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» про стан конструкції будинку АДРЕСА_1 у 2005-2006 р.р. встановлено, що приміщення на АДРЕСА_1 були реконструйована під магазин «Дешеве взуття» на першому поверсі та офісні приміщення на другому поверсі. Під час реконструкції було виконано: перепланування приміщення, влаштування монолітних з/б перекриття по металевих балконах, добудова тамбура, надбудову 2-го-4-го поверхів та даху покрівлі над ними, замінено систему опалення водопостачання, вентиляції та електропостачання. На час обстеження в жовтні 2007 року конструкції будинку знаходились у задовільному стані.

Як бачаться з висновку №3384/3385 від 26.12.2013 року /т.1, а.с.136-156/ та технічних умов про стан конструкції будинку АДРЕСА_1 у 2005-2006 р.р. не зазначено про наявність у вказаних приміщеннях обладнання та елементи інтер'єру (умивальників, гратів, бойлера і інших складових приміщення). Технічним висновком засвідчено лише наявність робіт з реконструкції вказаного приміщення.

Відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження №08/15 від 04.02.2015 року, встановлено, що вартість ремонтно-будівельних робіт по приведенню нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 в стан після реконструкції (експлуатаційний стан) становить 144 146 грн. /т. 1, а.с.72-80/.

Позивач отримала доступ до вказаних приміщень 03.12.2014 року, коли ОСОБА_6 передала ключі від приміщень, що підтверджується актом державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Ільчишин Л.В. /т.1 а.с.175/.

Таким чином відповідачка дійсно займалася підприємницькою діяльністю та здійснила поліпшення спільного майна за власні кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (накладними, чеками) /т.1, а.с.96-102/. За час спільного проживання сторонами виконано лише роботи пов'язані з реконструкцією приміщення. При цьому позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що встановлення складових приміщення, були здійсненні ним за власні кошти, та належали йому, а тому суду не надано доказів завдання шкоди його майну.

Щодо позовної вимоги про відшкодування упущеної вигоди, слід виходити з наступного.

Судом встановлено, що 16 червня 2014 року позивачем ОСОБА_3 укладено договір між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_8 оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 /т.2 а.с.118-121/.

Договором встановлено, що передача майна відбувається не пізніше 19.06.2014 року відповідно до акту приймання-передвання.

Проте, як вбачається із заяви від 06.08.2014 року /т.2, а.с.126/ ФОП ОСОБА_8 розірвав догорів оренди, бо позивач не мав змоги передати приміщення орендарю, оскільки не мав до нього доступу.

Рішенням Галицького районного суду м Львові від 25.07.2016 року задоволено позов ОСОБА_9 до ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_8 по визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення - визнано недійсним договір оренди нежилого приміщення від 16.06.014 року.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.4 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) є збитками, відшкодування яких за рішенням суду в силу ст. 16 ЦК Україниє одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Виходячи з аналізу зазначеної статті, збитками є грошове вираження майнової шкоди, а тому відшкодування збитків розглядається як один із способів відшкодування майнової шкоди в грошовій формі. Обов'язковою умовою відшкодування упущеної вигоди є наявність реальної можливості у особи отримати доходи у випадку, якщо б її права не були порушені.

Оскільки відповідно до ч. 1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, то відшкодуванню підлягає не лише реальна шкода (майно, втрачене або пошкоджене в результаті протиправної поведінки), але й упущена вигода.

Так, при визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди теж повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відтак, судом установлено, що на момент укладення спірного договору оренди нежитлових приміщень, приміщення за адресою: АДРЕСА_1, перебувало у спільній частковій власності позивача та відповідача. Рішення суду про поділ вказаного приміщення в натурі станом на 16.06.2014 року законної сили не набрало.

Позивач не мав реальної можливості передати приміщення в оренду за наявності спору між ним та відповідачкою щодо користування цим приміщенням та за відсутності згоди відповідачки на передачу майна в найм. Тому він не міг розраховувати на отримання прибутку від оренди цього приміщення без згоди відповідачки.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, слід виходити з наступного.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Про дотримання судом засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди також звертає увагу Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Відповідно до встановлених ст. 1167 ЦК України загальних підстав для покладення відповідальності на заподіювача моральної ( немайнової ) шкоди необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що містяться в п.п.4, 5 цієї постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Окрім того, позивач ОСОБА_3 не надав суду доказів, які б підтверджували у чому полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких втрат немайнового характеру зазнав позивач та за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого позивач виходив, оцінюючи заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 54 781, 45 грн., а також наявність причинного зв'язку між заподіянням шкоди і протиправним діянням заподіювача.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, під час судового розгляду справи, суду не надано доказів, що доводять ті обставини, на які посилався позивач, як на підстави своїх вимог, зокрема те, що відповідач своїми діями спричинила майнову та моральну шкоду, оскільки позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між протиправним діянням відповідача, та вини останнього в її заподіянні, тривалість та розмір моральних страждань, не доведено з чого виходить позивач при визначенні моральної шкоди саме в розмірі 54 781, 45 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 356, 1166 ЦК України, 11,59,60, 364 ЦПК України, , суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.О. Котельва