О К Р Е М А Д У М К А
"31" січня 2017 р. м. К и ї в
У порядку, встановленому ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі за № 382/1409/16-ц, яка полягає в моїй незгоді з цим судовим рішенням та стосується наступного.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом було відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що його мати ОСОБА_2 за життя, на підставі договору дарування, набула у власність земельну ділянку, однак не отримала державний акт на право власності на неї і не зареєструвала її, через що нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, а оскільки у нього відсутні умови для отримання свідоцтва про право власності на спадкову земельну ділянку, то він змушений звернутися до суду із цим позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Умотивовуючи свою ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спадкову земельну ділянку та відмови у внесенні відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому не доведено ним існування перешкод для оформлення спадщини у нотаріальному порядку.

Однак, із наведеними висновками суду апеляційної інстанції не погоджуюсь, вважаю їх формальними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, та висловлюю окрему думку, щодо необхідності задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову через невідповідність висновків судів першої і апеляційної інстанцій обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_2, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,12 га для будівництва та обслуговування будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 та належали їй на підставі договорів дарування від 02 квітня 2009 року.

Також, з матеріалів справи вбачається, що, за життя ОСОБА_2 не отримала державного акту про право власності на земельну ділянку та не зареєструвала це право.

07 грудня 2015 року приватним нотаріусом Яготинського нотаріального округу Овчаренко І. Ж. позивачу було видано свідоцтво про право власності за законом лише на спадковий будинок, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкову земельну ділянку, на якій розташований цей будинок відмовлено та рекомендовано звернутися з позовом до суду у зв'язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не отримала державного акту про право власності на земельну ділянку та не зареєструвала право власності на неї.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ст. 1 та ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша

статті 213 ЦПК).

«Визначаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, також має враховуватись, чи було дотримано прав на захист.» (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02, від 12.06.2008).

Однак, на мою думку, вищезазначеним вимогам Закону рішення Яготинського районного суду Київської області від 25 листопада 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, не відповідають з огляду на таке .

Порядок видачі свідоцтв про право на спадщину регламентується Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок № 296/5), зокрема главою 10 розділу ІІ. Так, підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до п. 8, ч. 1, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Таким чином, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 за договорами дарування отримала у власність як будинок, так і земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок, однак за життя не отримала державного акту про право власності на неї та не зареєструвала це право, то на час відкриття спадщини та її оформлення, у ОСОБА_1 були відсутні умови для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на спадкову земельну ділянку.

Відповідно до висновку МЕТОДИЧНИХ РЕКОМЕНДАЦІЙ НОТАРІАЛЬНОЇ ПАЛАТИ УКРАЇНИ ЩОДО ОСОБЛИВОСТЕЙ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ ПРАВА ВЛАСНОСТІ СПАДКОДАВЦЯ ЗА ЗАЯВОЮ СПАДКОЄМЦЯ, у разі смерті спадкодавця, що створив (набув) нерухоме майно, однак момент виникнення за життя права власності як юридичний факт документально підтвердити неможливо, питання визнання належності цього майна спадкодавцеві повинно вирішуватися у судовому порядку.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про прав на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин відмову в задоволенні позову з посилання судів першої та апеляційної інстанції на відсутність письмової відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину та відсутності письмової заяви позивача до нотаріальної контори з приводу внесення відомостей про право власності спадкодавця на спірну земельну ділянку у Державний реєстр речових прав, відповідно до пункту 66 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553, вважаю формальною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки наявність письмової відмови нотаріуса, як обов'язкової умови звернення з позовом до суду, не передбачено жодним нормативним актом, а вищезазначена Постанова Кабінету Міністрів, на яку посилаються суди, прийнята після відкриття спадщини і зворотної сили не має.

Враховуючи обґрунтованість відмови нотаріуса в оформленні права позивача на спадкову земельну ділянку та відсутність у нього умов для одержання свідоцтва про право на неї в нотаріальній конторі та з урахуванням вимог ст.ст.1,3,4,213,214,309 ЦПК України, на мою окрему думку,-

Ухвала колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки залишено без змін помилкове рішення суду першої інстанції, яке не відповідає вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України і яке містить всі підстави, передбачені ст.309 ЦПК України, для його скасування та ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1

Суддя Апеляційного суду

Київської області Я.С. Мельник