Справа № 703/4580/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з Обмеженою Відповідальністю "ЛІЗИНОГОВА КОМПАНІЯ "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з Обмеженою Відповідальністю "ЛІЗИНОГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в якій просив визнати Догові Фінансового Лізингу № 1508 укладеного 02 листопада 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_2 недійсним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь: майно набуте відповідачем на виконання Договору фінансового Лізингу № 1508 укладеного 02 листопада 2016 року, а саме грошові кошти у сумі 47975 грн. 00 коп.; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 2919 грн. 63 коп. та моральну шкоду в сумі 40000 грн., а також судові витрати.

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення проти позову, просив розглянути справу в їх відсутність.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановив, що 2 листопада 2016 року відповідно до квитанції № 14 на розрахунковий рахунок № 9 ТзОВ «АВТО ЛАЙФ» , який відкритий в АТ «ОСОБА_3 АВАЛЬ» м. Київ проведено перерахунок грошових коштів у сумі 47500 грн. 00 коп., як оплата авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу № 1508 (а.с.19). Між сторонами в письмовій формі був укладений письмовий договір №1508 фінансового лізингу, відповідно до умов якого (п.1.1) лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор марки «Беларус82,1»), вартістю 18339 доларів 77 центів США, що станом на день підписання договору складало 475000 грн., у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.10-18).

В цей же день позивачем на виконання умов відповідного договору сплачено платіж в сумі 47500 грн. 00 коп., та комісію за здійснення платежу в сумі 475 грн. (а.с.19).

Лізингодавець умов договору не виконав і предмет лізингу лізингоодержувачу не передав, що сторонами по справі визнається, і, у відповідності до положень ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3ст. 215 ЦК України).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.

Однак, як вбачається із п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг).

Разом з тим укладенню відповідного договору лізингу передувало оголошення подане відповідачем в мережі Інтернет (а.с. 8) про наявність у нього відповідного транспортного засобу з визначеною ціною.

Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності трактор за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 10% комісії за організацію угоди та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 30 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Зрозуміло, що за цей час ціна може бути збільшена постачальником і тоді умови для лізингоодержувача є вкрай невигідними.

Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1,3 ч. 2, п.п. 1,2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Частиною 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Судом встановлено, що відповідно до квитанції № 14 на розрахунковий рахунок № 9 ТзОВ «АВТО ЛАЙФ» , який відкритий в АТ «ОСОБА_3 АВАЛЬ» м. Київ проведено перерахунок грошових коштів у сумі 47500 грн. 00 коп., як авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу № 1508. Між сторонами в письмовій формі був укладений письмовий договір №1508 фінансового лізингу, відповідно до умов якого (п.1.1) лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор марки «Беларус 82,1»), вартістю 18339 доларів 77 центів США, що станом на день підписання договору складало 475000 грн., а лізингоодержувач (позивач) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Таким чином, як встановлено судом предметом лізингу укладеного договору є трактор марки «Беларус 82,1», який відповідач зобов'язався передати позивачу у користування за плату на певний строк (визначення договору найму статтею 759 ЦК України).

Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 2 листопада 2016р. укладеного між сторонами дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

У договорі фінансового лізингу від 2 листопада 2016р. (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів»передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є нікчемним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.26, ч.1 ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім авансового платежу у розмірі 47500 грн. 00 коп. та суму комісійної оплати в розмірі 475 гривень.

Крім того, позивачем заявлено, що діями відповідача йому заподіяно матеріальну шкоду та моральну шкоду, тобто такі втрати немайнового характеру, що сталися внаслідок моральних страждань, заподіяних йому, як фізичній особі, діями відповідача.

На підтвердження завдання матеріальної шкоди позивач повідомив, що розуміння того, що він став ошуканим відповідачем, спричинило загострення у нього гіпертонічної хвороби, у звязку з чим в період з 16 по 28 листопада 2016 року він перебував на лікуванні у денному стаціонарі, та поніс витрати на лікування в сумі 2919 грн.

Твердження позивача про перебування його на лікуванні із діагнозом «Гіпертонічна хвороба» підтверджені медичними документами (а.с. 23-24), також позивач довів і наявність матеріальних витрат спричинених необхідністю лікування, а саме придбання ліків згідно програми відновлювального лікування лікарськими засобами (а.с.27).

Враховуючи, що судом встановлено факт недобросовіснісності відповідача у правовідносинах з позивачем під час укладення спірного договору, та позивачем доведено факт погіршення стану його здоровя безпосередньо після відповідних подій, а також існування матеріальних витрат для відновлення стану здоровя, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до абзацу 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» (із змінами) встановлено, що згідно з ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В свою чергу, згідно чинного законодавства України моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних та душевних переживаннях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Позивач посилався на те, що внаслідок дій відповідача зазнав моральних страждань. Через безпідставну сплату відповідачу грошових коштів, в сумі яка для позивача є істотною, відбулось руйнування його життєвих планів, він обмежений у раніше існуючих фінансових можливостях, що знижує його життєву активність, викликає зайве психологічне навантаження та моральне приниження, а також просто створює душевний дискомфорт та завдає душевних мук, в результаті чого різко погіршився стан його здоровя та він зазнав витрат на лікування, моральну шкоду позивач оцінив у 40 000 грн.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обовязковому зясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач, зокрема, повинен повідомити, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що позивач 2 листопада 2016 року безпідставно сплатив відповідачу кошти на виконання умов договору, який укладений в наслідок недобросовісних дій відповідача, та після сплати відповідних коштів фізичний стан позивача різко погіршився, як вбачається з медичної виписки (а.с.24) 3 листопада 2016 року у відповідача відзначається порушення мови, затерплення кінцівок, підняття АТ, таким чином позивач довів факти спричинення йому моральної шкоди в наслідок недобросовісних дій відповідача, проте позивачем не доведено наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, тому суд, враховуючи принципи моральності, співмірності та достатності, задовольняє дані вимоги частково в сумі 3 000 грн., в решті вимог слід відмовити.

Судові витрати розподіляються згідно положень ст.88 ЦПК України, та стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно суми задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. 203, 215, 216, 634, 638 ЦК України, ст. 4, 16-19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 212-215, 218 ЦПК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з Обмеженою Відповідальністю "ЛІЗИНОГОВА КОМПАНІЯ "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1508 укладеного 02 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ».

Стягнути з Товариства з Обмеженою Відповідальністю "ЛІЗИНОГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» ( , м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107) р/р №9 та №2, , МФО 380805 в ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 пров.Короткий, 6а суму авансового платежу в розмірі 47500 (сорок сім тисяч пятсот) гривень; суму комісійної оплати у розмірі 475 (чотириста сімдесят пять) гривень; завдану матеріальну шкоду 2919 (дві тисячі девятсот девятнадцять) гривен 63 коп. та завдану моральну шкоду в сумі 3000 (три тисячі) гривен а всього 53894 (пятдесят три тисячі вісімсот девяносто чотири) гривні 63 коп.

Стягнути з Товариства з Обмеженою Відповідальністю "ЛІЗИНОГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» ( , м. Київ, вул. Лінійна, 17 оф. 107) р/р №9 та №2, , МФО 380805 в ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_1» на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 пров.Короткий, 6а судові витрати в сумі 548 грн. 70 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня його проголошення, а особами, що не були присутні в судовому засіданні у той же час з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий Т.В. Васильківська