Справа № 689/115/17
Провадження № 2-о/689/58/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2017 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Соловйова А.В.,

народних засідателів: Шиманської Л.Л., Іжевського С.В.,

при секретарі Цмикайло Т.В.,

за участю прокурора Лежніна І.О.,

особи, щодо якої подано заяву ОСОБА_1

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника ХОПЛ № 1 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ярмолинці цивільну справу за заявою головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку щодо:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає: АДРЕСА_1,-

встановив:

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку терміном до трьох місяців.

В судовому засіданні представник лікарні, підтримавши заяву, пояснив, що ОСОБА_1 страждає на маячний розлад, висловлюючи маячні ідеї лише відносно матері, стан стабільний, без погіршення. Хоча внаслідок цього захворювання ОСОБА_1 не становить небезпеки для себе та оточуючих, вона не спроможна задовольняти власні життєві потреби на достатньому рівні. Говорячи про власні життєві потреби йдеться не стільки про саму ОСОБА_1, а про утримання і виховання дитини, оскільки дитина ОСОБА_1 є залежною від неї. Під час обстеження ОСОБА_1 усвідомленої згоди на госпіталізацію в психіатричний стаціонар не дала, будучи некритичною до власного стану. 18.01.2017 р. ОСОБА_1 оглянута черговим лікарем, а 19.01.2017 р. - комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворої та її лікування в умовах стаціонару.

ОСОБА_1 в судовому засіданні відмовилася від запропонованої госпіталізації в ХОПЛ № 1. Ствердила, що її мати ОСОБА_4 з 1998 р. постійно проживала в Італії, приїжджаючи приблизно раз на рік приблизно на місяць. 28.12.2014 р. мати повернулась з Італії на більш тривалий час, поселилась у квартирі, у якій ОСОБА_1 проживала разом із сином, після чого між ОСОБА_1 та матірю почались конфлікти. Ствердила, що мати неодноразово намагалась помістити її у психіатричну лікарню, у т.ч. у примусовому порядку. З того часу ОСОБА_1 намагалась уникати спілкування із матірю та конфліктів із нею, проживають окремо, хоча мати надає ОСОБА_1 майнову допомогу. Припускаючи наявність у себе психічного захворювання, ОСОБА_1 не вважає його тяжким та вважає відсутніми підстави для примусової госпіталізації. Щодо виховання та утримання дитини повідомила, що її син ОСОБА_5, учень 2-го класу ЗОШ, якого вона виховує сама, дійсно часто пропускає заняття але по причині захворювань. ОСОБА_1 займається лікуванням та вихованням дитини, дитина має задовільний рівень знань. Підстав для примусового лікування в умовах стаціонару не вбачає.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з аналогічних мотивів. Звертає увагу на те, що відомості про неадекватне сприйняття ОСОБА_1 оточуючої дійсності, що виразилось у вихованні та утриманні дитини, отримані лише зі слів матері ОСОБА_1 та обєктивно не підтверджені. ОСОБА_1 належно задовольняє свої основні життєві потреби та належно дбає про дитину, хоча й у міру власних знань та досвіду.

Прокурор покладається на думку суду у прийнятті законного рішення. Звертає увагу на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31.10.2016 р. у справі №686/18436/16-ц, яке набрало законної сили 23.12.2016 р., було надано лікарю-психіатру ОСОБА_6 дозвіл надати ОСОБА_1 амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Однак, ОСОБА_1 ухиляється від виконання даного рішення.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне.

Заявником психічне захворювання ОСОБА_1 станом на дату огляду діагностовано як маячний розлад, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів від 19.01.2017 р.. За поясненнями представника ХОПЛ №1 дане захворювання не прогресує, стан залишається стабільним.

Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність ОСОБА_1 адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність. Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Однак, з матеріалів справи такі обставини не вбачаються. Натомість, з висновку комісії лікарів-психіатрів вбачається, що на момент огляду ОСОБА_1 є притомна, орієнтована усебічно, в мовний контакт вступає, на запитання відповідає по суті, мислення за темпом звичайне, послідовне, події власного життя викладає хронологічно, послідовно; на момент огляду ідей, які б досягали ступеню маячення не висловлює, галюцинацій, суїцідальних думок не виявляє. Надані ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснення за змістом, суттю і викладом відповідають такому опису.

У висновку комісії лікарів-психіатрів зазначено, що внаслідок цього захворювання ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих. Водночас, у судовому засіданні представник лікарні визнав, що проявів агресії чи ознак небезпеки для себе та оточуючих і сторони ОСОБА_1 не спостерігалось, відомості про це були отримані зі слів матері ОСОБА_1 ОСОБА_4, з якою ОСОБА_1 перебуває у напружених відносинах і лише відносно якої ОСОБА_1 висловлює ідеї, що представником лікарні розцінюються як маячні. Суть ідей ОСОБА_1, які розцінюються, зокрема, матірю, як маячні, зводяться до небажання ОСОБА_1 врахувати думку матері щодо побутових питань, намагання вирішувати питання свого життя та життя своєї дитини на власний розсуд, який не характеризується девіантністю.

Підставою для примусової госпіталізації ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар представник лікарні вважає обумовлену захворюванням неможливість ОСОБА_1 задовольняти свої основні життєві потреби, - не приділення остатньої уваги своїй дитині, оскільки дитина реалізує себе через матір. Зазначає, що дитина ОСОБА_5 часто хворіє і рідко відвідує навчальний заклад. При цьому, можливість задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні зі сторони самої ОСОБА_1 представник лікарні не заперечив.

З довідки №20 від 19.01.2017 р. Спеціалізованої ОСОБА_7 ступенів №29 дійсно вбачається, що учень 2-в класу ОСОБА_5 за І семестр 2016-2017 р. без поважних причин пропустив 55 днів, а у ІІ семестрі 2016-2017 р. до навчання не приступив взагалі. ОСОБА_1 визнала, що надати доказів лікування сина вона не може, оскільки зазвичай лікаря не викликає.

Суд виходить з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є окремими субєктами, а відтак стверджуване безвідповідальне ставлення до дитини не може розцінюватись як безпорадність самої ОСОБА_1. При цьому, небезпеки для дитини зі сторони ОСОБА_1 представник лікарні не вбачає не зважаючи на відмінність від загальноприйнятих засад навчання та лікування.

Стверджуване неналежне ставлення до виконання батьківських обовязків не передбачено законом як підстава для примусової госпіталізації особи у психіатричний стаціонар.

Водночас, виходячи з того, що ОСОБА_1 недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалась, після розірвання шлюбу у 2012 р. за її твердженням дитину виховує сама, а наведені вище докази (в межах предмету доказування по даній справі) можуть свідчити про неналежне виконання нею батьківських обовязків, судом постановлено окрему ухвалу із направленням її для реагування відповідному органу у справах дітей.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Не заперечуючи висновку фахівців психіатрів щодо наявності у ОСОБА_1 психічного захворювання та необхідності лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для її лікування саме у примусовому порядку у психіатричному стаціонарі. З аналогічних підстав але у різні періоди судом тричі було відмовлено у задоволенні аналогічної заяви головного лікаря. При цьому, суд враховує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р., яким було вирішено надати ОСОБА_1 амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Аналогічне рішення було ухвалене Хмельницьким міськрайонним судом 31.10.2016 р. у справі №686/18436/16-ц, яке набрало законної сили 23.12.2016 р.. Суд не приймає до уваги покликання на те, що ОСОБА_1, яка не приймала участі у розгляді вказаної справи, ухиляється від проходження амбулаторного лікування. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обовязковими до виконання. Відтак, необхідність та достатність застосування до ОСОБА_1 лише амбулаторного, а не стаціонарного лікування, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Посилання на обставини, які мали місце до виникнення приводів для даного звернення із заявою до уваги не приймаються, оскільки вони не служать безпосередньою причиною для даного поступлення і їм вже була надана оцінка судовими рішеннями.

Керуючись ст. 212-215, 279-282 ЦПК України, ст. 14, 17, 22 Закону України Про психіатричну допомогу, суд

вирішив:

У задоволенні заяви відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу в апеляційний суд Хмельницької області через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Народні засідателі підписи

Копія вірна: Суддя Ярмолинецького райсуду А.В.Соловйов