АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/69/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним ,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що за твердженням відповідача ОСОБА_7 06.12.2006 р. шляхом видачі розписки він уклав з останнім договір позики, позичивши 76250 доларів США на строк до 30.05.2007 р.

Вказане твердження не відповідає дійсності, а сам договір позики суперечить чинному законодавству України. Це стало відомо йому лише після того, як він звернувся за консультацією до спеціалістів, а саме 14.04.2016 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Під час написання даної розписки жодна з цих умов не була виконана.

Розписка датована 06.12.2006 р., виготовлена на заздалегідь підготованому відповідачем бланку із зазначенням місця вчинення правочину - м. Христинівка. Цієї дати він фізично не міг поїхати до м. Христинівки, оскільки в цей день звернувся за допомогою до лікаря-кардіолога з такими симптомами: головний біль, який супроводжувався нудотою, запамороченням, шумом у вухах, болем в очах при рухах очей і світлобоязню. Лікарем був поставлений діагноз - гіпертонічний криз, що підтверджується записом в амбулаторній картці хворого. Це був не перший випадок в нього такого стану, адже він перебував на обліку в неврологічному відділенні Уманської центральної районної лікарні з діагнозом хронічна гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеня змішаного генезису, вестибуло-атактичний, атсеновегетативний синдром після перенесеного ним мікроінсульту. Дана хвороба супроводжується запамороченням, шаткістю ходи, мерехтінням «мушок» перед очима, що обумовлено патологією судин головного мозку.

Відповідачу було достеменно відомо, що він має низку захворювань та перебуває тривалий час на обліку в кардіологічному відділенні Уманської міської лікарні та неврологічному відділенні Уманської районної лікарні. Тому ОСОБА_7 вдало підібрав момент, щоб під час одного із загострень хвороби, коли він не міг усвідомлювати своїх дій, підсунув бланк так званої розписки й продиктував текст, який він мав на ній написати.

Додатковими доказами того, що він не усвідомлював своїх дій, є розбіжність в датах, зазначених в розписці (6 та 12 грудня, а в додатковій розписці - 28.12.2006 р.), та почерк, який значно відрізняється від того, яким він пише зазвичай, нечітко виражений предмет застави, адже під час запису під диктовку відповідача не вказана його адреса.

Кошти, вказані в розписці, ні йому, ні його близьким не передавалися. А суми в розмірі 76250 доларів США у відповідача, враховуючи його зайнятість за останні 10 років, що передували наданню так званої позики, бути не могло.

А тому, позивач просив визнати недійсними договір позики у вигляді його розписок про отримання грошових коштів в розмірі 76250 доларів США в ОСОБА_7, датованих 06.12.2006 р. та 28.12.2006 р.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним відмовити повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухваливши нове рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до розписки від 06.12.2006 р. позивач ОСОБА_6 позичив у відповідача ОСОБА_7 76 250 доларів США для особистих потреб та зобовязався до 10.01.2007 р. повернути 29000 доларів США, а до 30.05.2007 р. - повернути всю суму позики (а.с.8).

У розписці від 28.12.2006 р. вказано, що ОСОБА_6 бере 76250 доларів США в ОСОБА_7 під 10 % ( а. с. 7).

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_6 не заперечував, що розписки написані саме ним.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.03.2007 р. у справі № 2-275-07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення позики стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 492795,66 грн.( а. с. 29 -30).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07.05.2007 р. апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вказане заочне рішення повернуто апелянту( а. с. 33).

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2007 р. заява ОСОБА_6 про перегляд вказаного заочного рішення залишена без розгляду ( а. с. 32).

Відповідно до довідки Уманського РВ ДВС № 305/2 від 10.06.2016 р. заборгованість ОСОБА_6 за вказаним судовим рішенням станом на 27.01.2015 р. становить 472502,45 грн. ( а. с. 36).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_6 посилався на те, що не виконуються умови ч.3 ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та ч.5 ст. 203 ЦК України про те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Підставою позову ОСОБА_6 також зазначено те, що останній не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписки, а відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплене у ч.3 ст. 10 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_6 та його представником ОСОБА_8 не доведені обставини, які вони вважають підставами позову, ними не надані відповідні докази.

Наявність у позивача ОСОБА_6 хвороб, зазначених у копіях медичних документів, долучених останнім до позовної заяви (гіпертонічна хвороба тощо), не є підтвердженням того, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписок та що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визначення наявності стану, зазначеного в ч.1 ст. 225 ЦК України, на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово -психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Таке клопотання стороною позивача у справі в судовому засіданні не заявлялось.

Зазначення у розписці від 06.12.2006 р. на підготовленому відповідачем ОСОБА_7 бланку місця вчинення правочину м. Христинівка, розбіжність в датах, зазначених в розписках (06. та 12.12.2006 р. а в додатковій розписці 28.12.2006 р.), почерк, який за твердженням позивача ОСОБА_6 значно відрізняється від того, яким він пише зазвичай, нечітко виражений у розписці предмет застави самі по собі не можуть бути підтвердженням того, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій під час написання розписок та що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

У позовній заяві стверджується про те, що кошти, зазначені у розписці, ні позивачу ОСОБА_6, ні його близьким не передавались. Однак, вказане суперечить обставинам, встановленим заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.03.2007 р. у справі № 2-275-07 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення позики, вказане рішення набрало законної сили. А відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У позовній заяві також стверджується про те, що форма договору позики не відповідає вимогам закону, зокрема ч.1 ст. 1047 ЦК України. Однак, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, як і було у даному випадку.

Твердження позовної заяви, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не підтверджується жодним доказом у справі.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :