Єдиний унікальний номер 229/243/17
Номер провадження 2-о/229/24/2017
Рішення

Іменем України

25 січня 2017 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого - судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1, заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в :

заявник ОСОБА_1 звернулась 24.01.2017 року до Дружківського міського суду з заявою, в якій просить про встановлення факту смерті .

В своїй заяві вона посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівка помер її син .

На підставі медичної довідки про смерть вона звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть, оскільки надане нею медичне свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованої території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, є незаконним та не створює правові наслідки, тому орган державної реєстрації актів цивільного стану не може зареєструвати факт смерті.

У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Горлівка помер її син ОСОБА_2.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності,просить заяву задовольнити.

Представник зацікавленої особи ВДРАЦС Дружківського міського управління юстиції у Донецької області у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

Статтею 257-1 ЦПК України передбачено, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до ч. 1 статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Частиною 2 статті передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матер"ю померлого ОСОБА_2 , про що в Книзі реєстрації актів про народження зроблено відповідний актовий запис № 114 від 12 лютого 1981 року (а.с.12).

У медичному свідоцтві про смерть № 172 від 19 січня 2017 року зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 в м.Горлівка.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

На звернення ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції їй було роз'яснено, що для державної реєстрації смерті матері їй необхідно пред'явити паспорт та надати лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров»я України від 8.08.2006 року №545. Надати таке лікарське свідоцтво у заявниці немає можливості, оскільки її мати померла на території тимчасово не підконтрольній Україні і лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане за формою, яка не відповідає наказу Міністерства охорони здоров»я України від 8.08.2006 року №545.

Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи,їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ),виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто лікарська довідка про смерть ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, видана 19 січня 2017 року в м. Донецьк -на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків.

Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також той факт, що за встановлених обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини.

Таким чином є всі підстави для задоволення заяви для задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті її сина ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5-8, 10-15, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218, 256,257-1 ЦПК України, п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд, -

в и р і ш и в :

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа відділ реєстрації актів цивільного стану м.Дружківка про встановлення факту смерті задовольнити повністю. .

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дружківка Донецької області , громадянина України , зареєстрованого по АДРЕСА_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівка Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяті днів з моменту проголошення рішення.

Суддя А.Л. Гонтар