АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/6709/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/244/К/17 Бардін О.С.
Категорія № 5 (1) Доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивачів - ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 звернулись до суду із зазначеним позовом до Криворізької міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності. Під час розгляду справи позовні вимоги уточнили, зазначивши відповідачем виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради (а.с. 41-42) та в обґрунтування позову зазначили, що вони з лютого 2004 року, а неповнолітній ОСОБА_7 зі свого народження, по даний час постійно, відкрито, добросовісно та безперервно користуються квартирою АДРЕСА_1 та проживають в ній, сплачуючи вартість житлово-комунальних послуг. Вказане підтверджується актом сусідів про їх фактичне проживання в квартирі, засвідчений адміністрацією ТзОВ «Житлосервіс-КР» та обслуговуванні якого знаходиться будинок.

У 2007 році ОСОБА_2 взяла на себе існуючу заборгованість по електроенергії за квартиру та від власного імені підписала акт звірки та уклала договір на погашення заборгованості з Криворізькими міськими електричними мережами ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго». Таким чином факт їх проживання у квартирі є відомим та визнається іншими суб'єктами організаціями - надавачами комунальних послуг, оскільки вони дійсно являються споживачами послуг, що надаються у відношенні займаної квартири та виконують всі обов'язки по її утриманню.

Жоден з них не має у власності будь-яких об'єктів нерухомості, в тому числі житлових приміщень. Займана ними квартира є єдиним місцем, де вони проживають. Їм невідомо і не могло бути відомо, хто є власниками вказаного житлового приміщення, з моменту їх вселення ніхто з власників до них не звертався та ніяких вимог не пред'явив.

Тому позивачі просять визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення їх позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема зазначають, що добросовісність їхнього вселення та проживання в спірній квартирі доведена в ході розгляду справи у повному обсязі, оскільки вони добросовісно, не порушуючи права інших осіб, вселились в квартиру в 2004 році, будучі переконаними, що квартира стане їх власністю, оскільки зі слів працівників ЖКП № 45 та сусідів, квартира вже багато років була покинута, власниця померла і жодних претендентів на неї не було, квартира була занедбана і їм не було достеменно відомо, хто є власником квартири, у зв'язку з чим відповідачем було зазначено територіальну громаду в особі виконкому Довгинцівської районної в місті ради.

Звертають увагу, що вони не повинні були знати про відсутність у майна власника, а повинні були знати про відсутність у них перешкод для набуття права власності на квартиру. Вони знали про відсутність таких перешкод, про відсутність фактичного власника чи правонаступників власника, з огляду на стан квартири та зі слів сусідів.

На думку позивачів, судом також не враховано, що вони з 2004 року проживають в квартирі відкрито, не від кого не приховуючись, здійснюють догляд за помешканням, утримують його, своєчасно та повно сплачують вартість житлово-комунальних послуг, ОСОБА_2 взято на себе зобов'язання по погашенню наявної заборгованості за електроенергію. таким чином, строк користування квартирою, який підлягає включенню до строку набувальної давності, розпочинається з моменту вселення, а саме - з лютого 2004 року та складає більше 10 років.

Також зазначають, що судом не надано оцінки тому, що позивачі не мають у власності будь-яких об'єктів нерухомості, в тому числі житлових приміщень та займана квартира є їх єдиним місцем проживання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з лютого 2004 року по теперішній час проживають в АДРЕСА_1, що також підтверджується актом від 29.09.2014 року, складеним комісією ТОВ «Житлосервіс-КР» та сусідів (а.с. 8, 109).

17 квітня 2007 року позивач ОСОБА_2 уклала з ВАТ «ЕК «Дніпроообленерго» договір про погашення заборгованості за електричну енергію (а.с. 9), а також був складений Акт звірки існуючої заборгованості № 1/8018079 від 17.04.2007 року (а.с. 10).

З 2009 року позивачі сплачують на комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1, при цьому в квитанціях платником зазначена - ОСОБА_8, а з 2012 року - ОСОБА_2 (а.с. 11-38, 110-117).

Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 1992 року, ОСОБА_8 була власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 157).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла (а.с. 160-161).

Згідно повідомлення КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 30 січня 2015 року № 162, станом на 31.12.2012 року, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ім'я ОСОБА_8 на підставі договору, посвідченого 18.06.1992 року Третьою Криворізькою державної нотконторою, зареєстровано в реєстрі № 1-9823 (а.с. 73).

Як вбачається з повідомлення Четвертої криворізької державної нотаріальної контори № 1698/01-16 від 19.07.2016 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 з заявою про прийняття або відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася (а.с. 186).

Відмовляючи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання за позивачами права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на те, що впродовж більше 10 років безперервно добросовісно, відкрито користуються спірною квартирою, сплачуючи вартість житлово-комунальних послуг, у2007 році ОСОБА_2 взяла на себе існуючу заборгованість по електроенергії за квартиру та від власного імені уклала договір на погашення заборгованості з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», тому, посилаючись на ст. 344 ЦК України, просили суд визнати за ними право власності на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі проживають в квартирі, яка належала на праві власності ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Позивачі зі слів співробітників ЖЕКу та сусідів знали, що вселяються в чужу квартиру, власник якої померла та квартира перебувала у занедбаному стані.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачі не були добросовісними набувачами та знали, що майно належить іншим особам, а тому не могли вважати майно своїм, а тому не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивачів про те, що добросовісність їхнього вселення та проживання в спірній квартирі доведена в ході розгляду справи у повному обсязі, оскільки вони добросовісно, не порушуючи права інших осіб, вселились в квартиру в 2004 році, будучі переконаними, що квартира стане їх власністю, оскільки зі слів працівників ЖКП № 45 та сусідів, квартира вже багато років була покинута, власниця померла і жодних претендентів на неї не було, квартира була занедбана і їм не було достеменно відомо, хто є власником квартири.

Крім того, спростовуються посилання позивачів про те, що їм було невідомо, хто є власником квартири, оскільки, як вбачається із квитанцій про сплату комунальних послуг, до 2012 року позивачі сплачували їх на ім'я власника квартири - ОСОБА_8

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінки тому, що позивачі не мають у власності будь-яких об'єктів нерухомості, в тому числі житлових приміщень та займана квартира є їх єдиним місцем проживання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що вони не повинні були знати про відсутність у майна власника, а повинні були знати про відсутність у них перешкод для набуття права власності на квартиру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за нормами ст. 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували встановлені обставини справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

Л.В. Митрофанова