печерський районний суд міста києва
Справа № 2-367/12
У Х В А Л А

27 березня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Писанець В.А.,

при секретарі - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди Світлани Григорівни, постанову та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 квітня 2015 року у виконавчому провадженні, заінтересована особа - ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду із зазначеною скаргою, мотивуючи її тим, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавче провадження №35032968 з примусового виконання виконавчого листа №2-367/2012, виданого 29 жовтня 2012 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу. 24 квітня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магдою С.Г. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 35032968. Згідно даної постанови ОСОБА_3 передано в рахунок погашення боргу відповідно до оцінки, за якою воно було передано на реалізацію 1/2 частину автомобіля марки HUMMER H2 кузов НОМЕР_1, що належить боржнику ОСОБА_1. За результатами передачі, державним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачу від 24 квітня 2015 року. Посилаючись на те, що дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві Магди С. Г. при передачі майна стягувачу у виконавчому провадженні № 35032968 є неправомірними, а постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу 24 квітня 2015 року та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 квітня 2015 року у виконавчому провадженні №35032968 є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, просив задовольнити вимоги скарги.

У судовому засіданні представник заявника підтримав подану скаргу.

Представник заінтересованої особи проти задоволення скарги заперечував.

Державний виконавець, дії та рішення якого оскаржуються, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив направив суду копії матеріалів виконавчого провадження в межах якого приймались оскаржувані рішення та вчинялись оскаржувані дії.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані державним виконавцем копії матеріалів виконавчого провадження, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 35032968 з примусового виконання виконавчого листа № 2-367/2012, виданого 29 жовтня 2012 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магдою С. Г. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні №35032968. За результатами передачі, державним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 квітня 2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

При цьому, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Обґрунтовуючи подану скаргу заявник посилається на те, що на час передачі майна стягувану звіт про оцінку майна втратив свою чинність, а відтак дії державного виконавця щодо передачі арештованого майна за ціною, визначеною на підставі вказаного звіту, є неправомірними, оскільки вчинені з порушенням вимог ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження». Державний виконавець вирішив питання щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, в цілому, без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, що, суперечить ст.73 СК України, ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 371 ЦК України, та порушує право володіння, користування та розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування цього твердження заявник додатково посилається на те, що Порядком ведення Державного суднового реєстру і Суднової книги України, затвердженим Постановою КМУ від 26.09.1997 року №1069 взагалі не передбачено порядку поділу та реєстрації окремих часток річкових суден (прогулянкових катерів), за таких обставин передача стягувачу 1/2 частини неподільної речі є неможливою, оскільки така частина в натурі не виділена, у встановленому порядку не зареєстрована та не є окремим об'єктом цивільних прав. Також в обґрунтування вимог скарги заявник зазначає, що державний виконавець діяв не у спосіб та порядок, визначені чинним законодавством, оскільки при оформленні оскаржуваних постанови та акту не залучалися поняті. Крім того, в оскаржуваній постанові та акті державний виконавець посилався на Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, в той час як норми Тимчасового положення не розповсюджується на рухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства було підготовлено та передано на реалізацію належну ОСОБА_3 1/2 частину автомобіля марки HUMMER H2 кузов НОМЕР_1.

Згідно звіту ТОВ «Українська експертна група» станом на 03 липня 2014 року вартість даного майна становила 325 768 грн. 00 коп.

Відповідно повідомлення ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, електронні торги по лоту № 16309 не відбулися, про що складено протокол №19061 від 08 грудня 2014 року, у зв'язку з чим проведено уцінку майна, вартість якого після уцінки склала 260 614 грн. 40 коп.

З наявного в матеріалах виконавчого провадження повідомлення ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України вбачається, що електронні торги по лоту № 40505 не відбулися, про що складено відповідний протокол та проведено уцінку майна, вартість якого після уцінки склала 228 037 грн. 60 коп.

Однак у зв'язку з відсутністю покупців чергові прилюдні торги з реалізації арештованого майна не відбулися.

У зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися, 24 квітня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магдою С. Г. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № 35032968.

Відповідно до змісту вказаної постанови в рахунок погашення боргу згідно оцінки, за якою воно було передано на реалізацію, ОСОБА_3 передано 1/2 частину автомобіля марки HUMMER H2, на загальну суму: 228 037,60 грн., що належить боржнику ОСОБА_1.

За результатами передачі, державним виконавцем складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

У відповідності до вимог вищенаведених норм майно боржника було передано на реалізацію раніше 24 квітня 2015 року за ціною, визначеною звітом від 28 квітня 2015 року, за якою були проведені торги 07 квітня 2015 року, а саме: 228 037,60 грн. При цьому, як встановлено судом, у зв'язку з відсутністю покупців торги також проводилися 03 липня 2014 року, 08 грудня 2014 року та 23 лютого 2015 року з уцінкою майна. Статті 58 та 62 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають обов'язку державного виконавця проводити повторне оцінювання майна в процесі торгів та проведення у зв'язку з цим торгів спочатку. Закон України «Про виконавче провадження» чи будь-який інший нормативно-правовий акт не зобов'язує державного виконавця проводити додаткову оцінку при передачі майна стягувачу, відтак державний виконавець правомірно здійснив передачу майна стягувачу без проведення повторної оцінки.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання заявника на ту обставину, що при передачі майна державний виконавець у порушення вимог закону вирішив питання щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, чим порушив право володіння, користування та розпорядження майном іншим з подружжя.

Частина 6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», посиланням на яку заявник обґрунтовує вимоги в цій частині, дійсно передбачає, що у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, частка ОСОБА_3 в праві власності на автомобіль марки HUMMER H2 вже визначена рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2013 року у цивільній справі №757/9794/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення частки із майна, що перебуває у спільній власності подружжя (том ІХ, а.с. 59-60). Вказаним рішенням суд визначив, що частка ОСОБА_4 в спільній частковій власності подружжя у майні, яким є автомобіль «HUMMER H2», становить 1/2. Таким чином, інша 1/2 частина катеру належить ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення суду. За таких обставин у державного виконавця були відсутні підстави для додатково звернення до суду з поданням у порядку ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» для визначення частки боржника. Отже, посилання заявника на порушення державним виконавцем вимог ч. 6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» свого підтвердження в ході розгляду скарги не знайшли.

Не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги й посилання заявника на те, що при передачі майна стягувачеві не були залучені поняті.

Відповідно до п. 2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що присутність понятих обов'язкова під час проведення вилучення і передачі майна.

Разом з тим, при складанні державним виконавцем постанови та акту про передачу майна стягувачу вилучення автомобіля не відбувалось, у зв'язку з чим державний виконавець не був зобов'язаний залучати понятих до вчинення вказаної виконавчої дії.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

З аналізу наведеної норми закону вбачається, що на катер поширюється режим нерухомої речі, відтак посилання державного виконання в постанові та акті на Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна суд вважає правомірна встановлені в ході розгляду скарги обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість її вимог, оскільки головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м.Києві Магда С.Г. при складанні оскаржуваних постанови та акту діяла в межах передбачених законом повноважень державного виконавця. Оскаржуваними постановою та актом права скаржника не порушені.

Крім того, відмовляючи у задоволенні скарги суд надає оцінку тій обставині, що виконавче провадження тривалий час перебуває на виконанні, в той час як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відтак скасування прийнятих виконавцем актів та повернення його на початкову стадію призведе до порушень наведених гарантій.

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, оскільки в ході розгляду скарги доводи заявника про порушення прав боржника за вищевикладених викладених обставин з боку державного виконавця свого підтвердження не знайшли, скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 383-389 ЦПК України, ст. 1, 11, 58,61, 62 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди Світлани Григорівни, постанову та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 квітня 2015 року у виконавчому провадженні, заінтересована особа - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом п'яти з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В. А. Писанець