АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/3549/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований 13 вересня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №756.

Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_2 прізвище «ОСОБА_2».

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити шляхом зазначення в мотивувальній частині замість невірного висновку про те, що він та ОСОБА_2 проживали разом до лютого 2014 року, висновок про те, що сторони проживали разом до січня 2016 року. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставного розглянув справу без його участі, чим позбавив його можливості здійснювати права, які надані сторонам цивільного процесу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що при вирішені справи суд дійшов правильних висновківё які підтверджені належними доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 вересня 2003 року уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №756 (а.с.8).

Як свідчать матеріали справи, шлюб між сторонами укладався повторно. Попередній шлюб, і це підтверджується відповідним свідоцтвом, копія якого доручена до матеріалів справи, було розірвано 03 грудня 1994 року (а.с.11).

Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

У травні 2016 року ОСОБА_2 порушила перед судом питання про розірвання шлюбу, укладеного з ОСОБА_1

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що позивач та відповідач проживали разом до лютого 2014 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що він та ОСОБА_2 проживали разом до січня 2016 року, а не до лютого 2014 року, як про це зазначено у рішенні суду.

Проте, як вбачається із висновку від 18 лютого 2014 року, складеного дільничним інспектором міліції Яременко В.І. Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві, 09 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник конфлікт, внаслідок якого ОСОБА_2 залишила постійне місце проживання.

Крім того, зі змісту акту від 24 листопада 2016 року, складеного депутатом Боярської міської ради Слободюком О.М., з 10 лютого 2014 року по 20 квітня 2015 року ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_1. Про вказаний факт свідчили сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с.78).

В суді першої інстанції ОСОБА_2 була допитана у якості свідка та пояснила, що саме у лютому 2014 року вона була вимушена піти від чоловіка.

Вказані свідчення підтвердили й допитані у суді свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Факт конфлікту в лютому 2014 року, внаслідок якого ОСОБА_2 залишила спільне помешкання родини, не заперечував і ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

В свою чергу ОСОБА_1 не було спростовано належними та допустимими доказами акт від 24 листопада 2016 року, складений депутатом Боярської міської ради Слободюком О.М., згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з лютого 2014 року не проживали разом, шлюбні відносини ними були фактично припинені.

Також колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що суд не створив необхідних умов для дослідження дійсних обставин справи та безпідставного розглянув справу без його участі, чим позбавив його можливості здійснювати права, які надані сторонам цивільного процесу, з огляду на наступне.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч.1 ст.129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів стороні та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПКУкраїни принципу диспозитивності цивільного судочинства особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справа за позовом ОСОБА_2 перебувала у провадженні суду з травня 2016 року (а.с.2).

Як убачається із матеріалів справи, 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 було подано клопотання про допит свідків, яке було задоволено судом, та зобов'язано останнього забезпечити явку свідків в судове засідання (а.с.61-62, 69).

Проте, ОСОБА_1 не було забезпечено явку в судове засідання свідків, викликаних для дачі пояснень по справі, в судове засідання, призначене на 19 грудня 2016 року, він не з'явився та, діючи на власний розсуд, обмежив участь у справі свого представника лише за його участі.

Відтак, ОСОБА_1 не скористався належними процесуальними правами, та діючи на власний розсуд, не вчинив всіх дій та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шлюбні відносини припинилися саме в січні 2016 року.

Таким чином, суд встановив момент припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі показів ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_2 та наявних в матеріалах справи письмових доказів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 було повторно заявлено клопотання про допит свідків, проте, він не забезпечив їх явку і до суду апеляційної інстанції. Клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з необхідністю виклику свідків заявлено ним не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року залиши без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль