Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що 04 серпня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 84 000 тис. дол. США.

Вважає, що правовідносини, які виникли у неї з відповідачем регулюються законодавством про захист прав споживачів, як під час укладання кредитного договору, так і під час виконання, враховуючи цільове призначення кредитних коштів.

Посилаючись на те, що відповідач при укладенні даного договору порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками кредитів, а саме перед укладенням кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» не надав позивачу в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, повну сукупну вартість кредиту, про покладення на неї валютних ризиків, а тому позивач просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2008 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з тих же підстав просив його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заперечення проти позову, в яких просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що на момент укладення кредитного договору позивачка була ознайомлена та згодна з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мала, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на кредитному договорі (а.с. 82-85). Крім того, подали заяву про застосування строків позовної давності ( а.с. 71-72).

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 ( а.с. 8-14).

Відповідно до п. 1.1.-1.3. умов договору Банк надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 84 000 дол. США, на строк по 03 серпня 2018 року.

У судовому засіданні встановлено, що банк виконав вимоги кредитного договору та надав позивачу кредити у повному обсязі, а отже виконав, взяті на себе кредитним договором зобов'язання.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ч. 2 статті 11 даного Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та ОСОБА_1 на кредитному договорі.

Згідно Кредитного договору сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додатком № 2) до цього Договору, який є його невід'ємною частиною ( п. 3.4.5. Договору).

У пункті 7.13 даного договору зазначено, що уклавши цей договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови цього Договору йому зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачка була ознайомлена з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мала, що підтверджується підписом ОСОБА_1 на кредитному договорі.

ОСОБА_1 не зверталася до ПАТ «УкрСиббанк» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористалася передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами кредитного договору.

Доказів того, що при укладенні договору позивачка була введена в оману, згідно матеріалів справи, до суду надано не було.

Відповідно до ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення її ПАТ «УкрСиббанк» в оману, оскільки при підписанні договору позивачка була ознайомлена з умовами договору і протягом дії вказаного договору не зверталася за захистом свого права.

Крім того, у судовому засіданні представник позивача не заперечував, що дійсно позивачка підписала спірний договір, до 2015 року сплачувала платежі по ньому.

Позивач також посилається нате, що відповідачем не було їй повідомлено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме вона, як споживач.

Згідно роз'яснень п. 15 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 цієї статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Наприкінці 2008 року в України розпочався розвиток кризових явищ, зокрема, в фінансовому секторі, що призвели до знецінення національної валюти України, зростання курсу іноземних валют, в т.ч. долара США та фінансової кризи. У зв'язку з фінансовою кризою істотно змінилися обставини, якими сторони керувались при укладенні Кредитного договору, а саме у зв'язку зі зростанням курсу долара США, збільшився гривневий еквівалент розміру кредиту та передбачених кредитним договором платежів. Зазначені обставини визнаються судом загальновідомими, тому, відповідно до ч. 2 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Разом з тим, представник позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не довів в судовому засіданні наявності визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України обставини того, що в момент укладення договору позивач, з огляду на визначену п. 1.2 кредитного договору дату остаточного повернення кредиту 03 серпня 2018 року, виходив з того, що відповідна зміна обставин не настане.

Також позивачем не надано доказів наявності визначеної п. 4 ч. 2 ст.652 ЦК України обов'язкової умови розірвання договору того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, тобто, позивач. Оскільки кредитним договором встановлено обов'язок позичальника здійснювати періодичні платежі на повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, датою остаточного повернення кредиту та сторонами визначено 03 серпня 2018 року, то зміни обставин, а саме коливання валютного курсу, як позичальник, несе позивач.

Крім того, та обставина, що ризик зміни обставин несе позичальник за Кредитним договором, також випливає зі звичаїв ділового обороту, що, зокрема, знайшло відображення в п. 3.8. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (зареєстрована в Міністерстві юстиції 25.05.2007р. №541/13808 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якого, вразі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов'язані попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

При підписанні вказаного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Разом з тим, представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності ( а.с. 71-72).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір позивачем з ПАТ «УкрСиббанк» було підписано 04 серпня 2008 року, про що свідчить її підпис на договорі.

З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у жовтні 2016 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 202, 203, 215-217, 625, 626, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна