Справа №490/8092/14-ц 20.01.2017 20.01.2017 20.01.2017
Провадження №22-ц/784/9/17
Головуючий у 1 інстанції Батченко О.В.
Категорія 34 Доповідач Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.

Суддів Темнікової В.І., Козаченка В.І.

Із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.

За участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року позивач звернувся із вказаним позовом до відповідача, який обґрунтовував тим, що 01 вересня 2013 року приблизно о 12 год. 25 хв. він рухався на автомобілі Renault-Fluence державний номерний знак НОМЕР_5 в м. Миколаєві по вул. Нікольська в напрямку від вул. Пушкінської до вул. Велика Морська. Вказані вулиці розташовані в Центральному районі м. Миколаєва. На розі вулиць Нікольська та Артилерійська автомобіль позивача зіткнувся з автомобілем марки Mitsubishi Outlander державний номерний знак НОМЕР_6, що належить відповідачу ОСОБА_2 під його керуванням. Причиною аварії було порушення водієм ОСОБА_2 п. 8.7.3. Правил дорожнього руху, і, як наслідок, виїзд на перехрестя на забороняючий червоний сигнал світлофору. Внаслідок ДТП автомобілю позивача спричинені значні пошкодження кузова з руйнуванням складових частин. Згідно висновку № 1659 експертного товарознавчого дослідження від 30 вересня 2013 року сума матеріальної шкоди, заподіяна позивачеві внаслідок ДТП, складає 110615,54 грн. Відносно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпроАП. Постановою Суворівського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2014 року адміністративна справа відносно ОСОБА_2 закрита з підстав, передбачених ст. 38 КУпроАП - у зв'язку з закінченням строку притягнення винної особи до адміністративної відповідальності. Страховою компанією «ТАС», де застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, прийнято рішення про сплату позивачу 50000 грн. страхового відшкодування. Просив стягнути на відшкодування матеріальної шкоди 60615,54 грн. та на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. (а.с. 1-3).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року позов задоволено частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто на відшкодування майнової шкоди 48492,43 грн., на відшкодування моральної шкоди 800 грн., та 584,93 грн. понесеного судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 143,60 грн. судового збору (а.с. 95-98).

Відповідач в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 106-111).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в повному обсязі, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2013 року близько 12-25 год. в м. Миколаєві на перехресті вулиць Нікольська та Артилерійська відбулося зіткнення двох автомобілів: автомобіля Renault-Fluence державний номерний знак НОМЕР_5 під керуванням позивача, та автомобіля Mitsubishi Outlander державний номерний знак НОМЕР_6, під керуванням відповідача. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі було пошкоджено.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що зіткнення відбулося в результаті порушення обома водіями вимог п. 8.7.3 Правил дорожнього руху України, а саме ОСОБА_4 виїхав на перехрестя під час поєднання червоного і жовтого сигналів світлофору, що забороняє рух та інформує про наступне вмикання зеленого сигналу; в свою чергу ОСОБА_2 виїхав на перехрестя на жовтий сигнал світлофору, що також забороняє рух і інформує про наступне вмикання червоного сигналу світлофору. З викладеного суд зробив висновок про те, що ступінь вини в ДТП водія ОСОБА_4 становить 20%, а водія ОСОБА_2 - 80%. Вирішуючи питання щодо вини обох водіїв, суд також врахував спосіб контактування автомобілів: передньою частиною автомобіль відповідача зіткнувся з правою боковою частиною автомобіля позивача, з чого суд зробив висновок про те, що на момент зіткнення автомобіль позивача вже пересік зустрічну для відповідача смугу руху по вул. Артилерійській та знаходився безпосередньо перед автомобілем відповідача.

Але з висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення серед інших питань вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно із ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з нормами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Той хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначене презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права.

В п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач як на докази вини відповідача в ДТП посилався на протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно відповідача, постанову Суворівського районного суду м. Херсона від 17.02.2014 року, згідно з якою адміністративна справа стосовно ОСОБА_2 закрита на підставі ст.38 КУпроАП у зв'язку із закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності, а також на факт виплати йому страховою компанією, з якою відповідачем укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Під час розгляду таких справ наявність або відсутність вини кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 01.09.2013 року працівниками ДАЇ складено протокол № АГ2 № 039480 про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпроАП у зв'язку з порушенням ним п. 8.7.3 «є» Правил дорожнього руху при проїзді перехрестя на перетині вул. Нікольська та Артилерійська в м. Миколаєві на заборонений червоний сигнал світлофору, при цьому не слідкував за дорожньою обстановкою та особливостями її зміни, внаслідок чого допустив зіткнення з рухаючимся по вул. Нікольська автомобілем Рено під керуванням ОСОБА_4 в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. (а,с. 6).

Дії працівника ДАЇ по складанню протоколу відповідачем не оскаржені.

Зазначений протокол разом з поясненням учасників ДТП, а також свідка ОСОБА_6 були предметом розгляду Суворовського районного суду м. Херсона, який постановою від 11.10.2013 року вказані матеріали повернув для доопрацювання.

З постанови вбачається, що позивач пояснював, що він їхав на зелене світло світлофору, а свідок ОСОБА_6 дав пояснення про те, що він до події ДТП їхав за автомобілем відповідача на відстані 15 м. Не доїжджаючи приблизно 10 м до світлофора, він побачив, що автомобіль відповідача заткнувся з автомобілем позивача. Він загальмував та подивився на світлофор, на якому горів червоний сигнал. (а.с.30-31, 34).

Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 17.02.2014 року адміністративну справу відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 32).

Як свідчить текст вказаної постанови, 01.09.2013 року інспектором ДАЇ складений протокол про адмінправопорушення відносно ОСОБА_2, в якому наведені вищезазначені відомості.

Перевіряючи факт ДПТ та вину відповідача, судом відповідно до положень ст. 251, 252 КУпроАП наведені докази вини відповідача в вчиненні правопорушення, а саме: оглянуто надані матеріали ДТП, відповідно до яких зіткнення сталося після перетину обома водіями половини перехрестя; передньою частиною автомобіль, яким керував відповідач, зіткнувся з правою боковою частиною автомобіля, яким керував позивач, від чого автомобіль позивача продовжив неконтрольований рух та зіткнувся за світлофорним обладнанням, розташованим за межами проїжджої частини; допитані сторони, сідок ОСОБА_6, які дали такі ж пояснення, що і в судовому засіданні, яке відбулося 11.10.2013 року, а також свідки ОСОБА_8, який пояснив, що рухався на своєму автомобілі по вул. Нікольській і через деякий час став свідком того, як автомобіль під керуванням відповідача, що виїхав на перехрестя з вул. Артилерійської зіткнувся з автомобілем під керуванням позивача. Вважає, що автомобіль відповідача рухався на червоний сигнал світлофора, тому вантажний автомобіль, що стояв у другому ряду на вул. Нікольскій, почав рухатись. Свідок ОСОБА_9, яка знаходилась в автомобілі позивача, пояснила, що останній переїжджав перехрестя на зелений сигнал світлофора. Відповідач пояснив, що рухався на зелене світло світлофора (а.с. 32).

Постанова суду від 17.02.2014 року не містить висновку про те, що вина відповідача в скоєнні ДТП, не доведена. Провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до п.7 ч.1 ст. 247, ст. 38 КУпроАП, тобто по нереабілітуючим підставам. Відповідачем вказана постанова у встановленому законом порядку не оскаржена.

Правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються, зокрема, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон). Тобто, виходячи із суті такого страхування, закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 січня 2013 року відповідальність відповідача за шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія ТАС». Згідно з вказаним полісом розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілого, становить 50000 грн., які страхова компанія відшкодувала позивачу на підставі звіту № 112/09-13 від 01.09.2013 року, яким визначено матеріальний збиток в сумі 101741,39 грн. (а.с. 8).

Призначаючи виплату страхового відшкодування позивачу, страхова компанія виходила з доведеності вини відповідача у порушенні Правил дорожнього руху.

Відповідач не повідомляв страхову компанію про незгоду з виплатою та про недоведеність його вини в порушенні Правил.

За клопотанням відповідача апеляційним судом по справі була призначена судова автотехнічна експертиза, на вирішення якої серед інших питань було поставлено питання про відповідність з технічної точки зору пояснень обох сторін обставинам скоєння ДТП (а.с. 171-174, 200-202). Однак відповідь на вказані питання експертом не дана. Зроблено висновок з цих питань, що ні спростувати, ні підтвердити свідчення як водіїв, так і очевидців події в частині того, на який сигнал світлофора в'їжджали на перехрестя транспортні засоби з технічної точок зору не представляється можливим (а.с. 213-219).

З мотивувальної частини експертного висновку № 287 від 09.11.2016 року вбачається, що для того, щоб експертним шляхом встановити, який сигнал світлофора відповідного напрямку був включений в момент дорожньо-транспортної пригоди, необхідно мати дані про поточний час доби з точністю до секунди в момент ДТП та режим роботи світлофорного об'єкта щодо добового часу. При цьому експерт звертає увагу га той факт, що фази роботи світлофорного об'єкта ніякої слідової інформації ні на проїжджій частині, ні на транспортних засобах не відображаються (єдине їх можливе достовірне відображення - фіксація ДТП на відеозйомку). Оскільки ж робота світлофорного об'єкта будь-якої слідовою інформацією на місце події не відображається, встановлення його конкретної фази до якого-небудь характерного моменту часу розвитку ДТП методами автотехнічних або транспортно-трасологічних досліджень неможливо.

Колегія суддів погоджується з висновком експерта, вважає його об'єктивним та неупередженим.

Зазначені вище докази є належними, допустимими, їх достовірність не викликає сумніву, між собою вони мають взаємний зв'язок у їх сукупності і не підтверджують доводів відповідача щодо відсутності його вини в порушенні Правил дорожнього руху.

Інших доказів відсутності вини в завданні шкоди позивачу відповідачем не надано.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що вина відповідача в заподіянні позивачу матеріальної та моральної шкоди доведена. Докази вини позивача в порушенні Правил дорожнього руху відсутні.

Висновки суду першої інстанції про те, що обидва водії допустили порушення п. 8.7.3 Правил дорожнього руху, та встановлення на цій підставі відсотків їх вини, а саме: ОСОБА_4 виїхав на перехрестя під час поєднання червоного та жовтого сигналів світлофору, що забороняє рух та інформує про наступне вмикання зеленого сигналу, а ОСОБА_2 виїхав на перехрестя на жовтий сигнал світлофору, що також забороняє рух і інформує про наступне вмикання червоного сигналу світлофору, не ґрунтуються на матеріалах справи, є припущенням, що є недопустимим відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України.

Висновки суду щодо того, що вул. Артилерійська є другорядною вулицею по відношенню до вул. Нікольської, а тому водії транспортних засобів, що рухаються по вул. Артилерійській зобов'язані дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по вул. Нікольській, не відповідають обставинам справи та нормам п. 16.1 Правил дорожнього руху, оскільки встановлено, що на перехресті зазначених вулиць встановлено світлофор, який на час скоєння ДТП був діючим, тому черговість проїзду визначається сигналами світлофору.

Враховуючи викладене колегія суддів апеляційного суду відповідно до приписів ч.3 ст. 303, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України приходить до висновку, що під час розгляду справи судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, які згодом наведені у незгоді з висновком експерта № 287, про те, що в даній ситуації слід було врахувати вимоги п.16.5, 16.8 Правил дорожнього руху, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів того, що позивач почав рухатись після ввімкнення сигналу світлофору, що дозволяє рух, або того, що відповідач почав рух на дозволяючий сигнал світлофора, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до висновку автотоварознавчого звіту від 30 вересня 2013 року N 1659 вартість матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля Рено, державний реєстраційний номер НОМЕР_5, на момент пошкодження з урахуванням коефіцієнту

фізичного зносу становить 110615 грн. 54 коп., з яких 6276,56 грн. складає вартість втрати товарного виду (а.с. 317-341).

Відповідно до звіту № 112/09-13 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженому транспортному засобу, проведеному спеціалістом та який було взято страховою компанією для визначення розміру страхового відшкодування, вартість поновлювального ремонту (без вартості втрати товарного вигляду) складає 101741,39 грн. (а.с. 287-304).

Співставлення двох зазначених документів свідчить про те, що кожен з них в розділі «калькуляція запчастин» містить дані про необхідність заміни тормозного диска заднього, рульового колеса, щитка приладів, картера заднього моста, цапфи осі задньої електронного блоку управління подушками безпеки, тому колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що дані про відсутність заміни вказаних запчастин матеріали справи не містять. Математичний підрахунок вартості запчастин, що підлягають заміні, відповідає тому, що наведений у висновку спеціаліста від 30.09.2013 року.

Інших доказів щодо вартості матеріального збитку, заподіяного позивачу, матеріали справи не містять, відповідачем інше не доведено.

З урахуванням наведеного заявлений позивачем позов в частині стягнення матеріальної шкоди, слід задовольнити повністю, в частині відшкодування моральної шкоди - частково в сумі 1000 грн. з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача як власника автомобіля.

Також відповідно до вимог ч.5 ст. 88 ЦПК України слід зміни розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 60615 (шістдесят тисяч шістсот п'ятнадцять) грн. 54 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) грн.00 коп., понесених судових витрат 706 (сімсот шість) грн.15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір 143 (сто сорок три) грн. 60 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на нього може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді