Провадження №2/748/58/17
Єдиний унікальний № 748/2436/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2017 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої - судді: Меженнікової С.П.,

при секретарі: Медвідь А.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 березня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого відповідач взяв у нього в борг 27000 доларів США, зобов»язавшись повертати борг частинами. Першу частину позики в розмірі 13500 доларів США ОСОБА_2 повернув у визначений в розписці строк. Другу частину позики 13500 доларів США ОСОБА_2 повернув частково в сумі 1100 доларів США через ОСОБА_5, який в розписці вказаний поручителем. Залишилася не повернутою позика в сумі 12400 доларів США.

Станом на день звернення до суду позика в сумі 12400 доларів США позивачу не повернута, тому він просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів, як з позичальника та поручителя, заборгованість за договором позики в сумі 321 160,00 грн, яка розрахована по курсу валют у ПриватБанку на день звернення до суду. Також позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку 3 % річних від простроченої суми позики, що становить згідно розрахунку позивача 26495,70 грн.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, надав повноваження на представлення його інтересів представнику адвокату ОСОБА_1 ( а.с.35).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та в додаткових поясненнях на а.с. 41-42. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явився, надав повноваження на представлення його інтересів своєму представнику адвокату ОСОБА_3 (а.с.31-33).

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 позов не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на письмові заперечення та на заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності на а.с.25-30. Додатково зазначила, що факт написання розписки ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився, надав через канцелярію суду письмові заперечення на а.с.45-46, в яких зазначив, що заявлені до нього вимоги не визнає в зв»язку з припиненням у нього зобов»язань по поверненню позики, просить розглядати справу у його відсутність .

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у справі, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та по наданих суду доказах, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Такі висновки містяться у правових позиціях Верховного Суду України, висловлених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Згідно розписки від 30 березня 2010 року, підписаної ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який вказаний як свідок-поручитель, вбачається, що ОСОБА_2 винен ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які зобов»язався повертати частинами: 01 квітня 2010 року - 13500 доларів США, а іншу частину 13500 доларів США виплатити рівними частинами згідно графіку на протязі 30 місяців ( а.с.34).

Факт отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг у позивача ОСОБА_4 27000 доларів США, підтверджує в своїх поясненнях на а.с. 45-46 і відповідач ОСОБА_5, який зазначив, що був свідком отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_4 даних коштів в борг, про що і підписався в розписці від 30.03.2010.

В судовому засіданні з пояснень представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт написання вказаної вище розписки.

Виходячи з приписів ст.ст.1046,1047, положень ст. 202, 207 ЦК України, представлена суду письмова розписка є підтвердженням укладення договору позики в письмовій формі, який внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю наданий суду оригінал розписки від 30 березня 2010 року є документом, який було видано боржником кредитору за договором позики, на підтвердження як його укладення в письмовій формі, так і умов договору, а також на підтвердження отримання грошових коштів.

Отже, виходячи з того, що письмова форма договору позики є не лише доказом укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику, суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 про не отримання ним від ОСОБА_4 коштів. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 вчинялися дії щодо погашення позики.

До того ж, положеннями ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, проте, зазначеного позову ОСОБА_2 заявлено не було.

Враховуючи, що письмовий договір позики від 30 березня 2010 року, наданий позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем ОСОБА_2, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики, яка залишилася не виплаченою за вказаним договором.

За змістом ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передачі грошей у тій кількості, яка позичалася.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, борг повністю не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного вище договору позики.

На звороті розписки наявний напис, що свідчить про передачу ОСОБА_6:

- 15.01.2011 - 200 доларів США;

- 29.12.2011 200 доларів США;

- 01.03.2012 100 доларів США;

- 04.06.2012 100 доларів США;

- 13.10.2012 100 доларів США;

- 07.02.2013 100 доларів США;

- 18.11.2013 100 доларів США;

- 07.02.2014 - 200 доларів США, а всього 1100 доларів США.

В судовому засіданні представник позивача стверджувала, що дану суму ОСОБА_2 передавав її довірителю через ОСОБА_5. Зазначені обставини підтвердженні в письмових запереченнях на а.с.45-46 відповідачем ОСОБА_5 та не були спростовані відповідачем ОСОБА_2 та його представником. З врахуванням того, що зобов»язання по поверненню грошових коштів по розписці від 30.03.2010 брав на себе лише ОСОБА_2, про що свідчить зміст розписки, суд приймає до уваги доводи позивача та його представника, що позику, в період з 15 січня 2011 року по 07 лютого 2014 року включно, повертав ОСОБА_2 через ОСОБА_5

Позивач в позовній заяві також стверджував, що позичальником ОСОБА_2 частину боргу за договором позики - 13500 доларів США було повернуто у визначений в розписці час - 01 квітня 2010 року. Дані обставини не заперечувалися сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Отже, відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання з повернення позики виконав лише частково, а саме: 01 квітня 2010 року ним було повернуто частину боргу в сумі в 13 500 доларів США, та в період з 15 січня 2011 року по 07 лютого 2014 року включно - в сумі 1100 доларів США, тобто неповернута сума позики становить 12400 доларів США.

За правилами ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, також сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до правил ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

З огляду на ст. 533 ЦК України, сума боргу підлягає стягненню у гривневому еквіваленті, оскільки грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях.

Позивач розраховував суму боргу виходячи з курсу встановленого у ПриватБанку на день подачі позову 25.900 грн за 1 долар США. Проте, офіційний курс гривні до долара, що діяв станом на 07.11.2016, тобто на день подачі позову становив 25.5762. Саме цей офіційний курс гривні до долара, суд використовує при визначенні грошового зобов»язання по розписці від 30.03.2010. З врахуванням даного курсу сума боргу становить 317 144 грн 88 коп. (12 400 х 25.5762). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що в суді знайшов підтвердження факт прострочення відповідачем ОСОБА_2 грошового зобов»язання, тому є всі підстави для захисту права позивача на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а саме три проценти річних від простроченої суми, що становить 9514 грн 35 коп.

В той же час, не знайшли свого підтвердження вимоги позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, як поручителя.

Так, за змістом ст. 546, 547 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст.553 цього ж Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов»язання частково або у повному обсязі.

Обов»язок доказування і подання доказів на підтвердження вимог, відповідно до ст.60 ЦПК України, покладено на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем та його представником, суду не надані належні і допустимі докази на підтвердження виникнення у відповідача ОСОБА_5 як у поручителя обов»язку перед ОСОБА_4 відповідати за порушення зобов»язань боржником ОСОБА_2, по договору позики від 30.03.2010, тому ОСОБА_5 не може відповідати разом з боржником як солідарні боржники.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 слід відмовити.

Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вказуючи, що відповідно до розписки він мав би повернути ОСОБА_7 частину боргу в сумі 13500 доларів США 01 квітня 2010 року, а іншу частину протягом 30 місяців, тобто до 02 жовтня 2012 року, а отже з цієї дати слід рахувати строк позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається із записів на звороті розписки від 30.10.2010, які свідчать про повернення позики на загальну суму 1100 доларів США, останній платіж по договору позики було здійснено 07.02.2014 року.

Суд погоджується з доводами представника позивача про застосування до спірних правовідносин ч.1 ст.264 ЦК України.

Отже, оскільки останній платіж за договором позики від 30.03.2010 був здійснений 07.02.2014, позивач звернувся до суду з даним позовом 07.11.2016 року, позивачем не пропущено встановлений законодавством строк позовної давності.

З урахуванням викладеного, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню 317144 гривень 88 копійок (основного боргу), 9514 грн 35 коп. (3% річних), а загалом 326 659 гривень 23 копійки.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог в сумі 3266 грн. 59 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60,61, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 536, 599, 625, 631, 1046, 1047,1049 Цивільного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу, задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 30 березня 2010 року в сумі 326 659 (триста двадцять шість тисяч шістсот п"ятдесят дев"ять) гривень 23 (двадцять три) копійки, з яких: сума основного боргу 317144 гривень 88 копійок, 3% річних - 9514 грн 35 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 3266 грн 59 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.П. Меженнікова