У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Ткачука О.С., Умнової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про виселення без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - на рішення Київського районного суду

м. Полтави від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року, та за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у квартирі АДРЕСА_1, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Полтави, зареєстровані та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_6, 2003 року народження. Квартиронаймачем зазначеної квартири є ОСОБА_7, який фактично з часу розірвання шлюбу в 1998 році з ОСОБА_4 в квартирі не проживав. Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

У лютому 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, 2003 року народження, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була отримана ним у 1989 році на сім'ю у складі трьох осіб, до якої, крім нього, входили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 07 квітня 1998 року шлюб між ним та ОСОБА_4 було розірвано. В подальшому ОСОБА_5 народила двох синів - ОСОБА_6 та ОСОБА_10., яких також зареєструвала у спірній квартирі. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року вселено його до вказаної квартири, визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселено її разом з ОСОБА_10., 1994 року народження. Посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають понад встановлені законом строки без поважних причин, а також на те, що ОСОБА_5 виселена із вказаної квартири за рішенням суду, позивач просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою й виселити її та ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року, у задоволенні позовів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_7, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування і проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - відхилено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині виселення неповнолітнього ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 жовтня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права при її постановленні.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, є власністю територіальної громади м. Полтави.

З 1989 року квартиронаймачем спірного житлового приміщення є ОСОБА_7, який у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання у спірній квартирі.

Також встановлено, що ОСОБА_5 у встановленому законом порядку зареєстрована у спірній квартирі в якості членів сім'ї наймача, неповнолітній ОСОБА_6 зареєстрований разом з матір'ю ОСОБА_5

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 вселено у спірну квартиру, а ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселено без надання іншого жилого приміщення. Зобов'язано ГЖЕД № 7 виписати останню з квартири.

11 березня 2015 року виконавче провадження з виконання вказаного рішення закінчено у зв'язку з повним фактичним виконанням та складанням акта державного виконавця про надання доступу ОСОБА_7 до квартири.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та надавши належну оцінку доказам в їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_7 не надавав згоди на вселення у спірну квартиру неповнолітнього ОСОБА_6, який не є членом сім'ї позивача. Крім того, матір ОСОБА_6 - ОСОБА_5 за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року визнана такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

З огляду на наведені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_7 та виселення неповнолітнього ОСОБА_6 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що заявником не було виконано вимоги, викладені в ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2016 року, доводи пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду визнані неповажними, оскільки вони не підтвердженні належними і допустимими доказами.

Таким чином, доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

О.С.Ткачук

О.В.Умнова