Справа №489/2622/16-ц 18.01.2017 18.01.2017 18.01.2017
Справа №489/2622/16-ц Головуюча суду першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження №22-ц/784/98/17 Доповідач суду апеляційної інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_4

до

публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

(далі - ПАТ «Банк Форум») та

ОСОБА_5

про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

25 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_5 про визнання кредитного договору №6/08/02/16-ENfvW недійсним.

Позивач зазначав, що 10 вересня 2008 року між акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №6/08/02/16-ENfvW. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору ОСОБА_5, між ним та Банком того ж числа було укладено договір поруки, відповідно до умов якого він, як поручитель і боржник відповідають перед кредитором в якості солідарних боржників. Проте, кредитний договір не містить істотних умов, а саме: не наведено детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки; не містить відомостей щодо сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх сукупних послуг, а також інші фінансові забов'язання споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до правил надання банками України інформації споживачу. Також, банком не надавався позичальнику окремий письмовий документ з детальним описом загальної вартості кредиту. Таким чином вважає, що банком були порушені права позичальника, як споживача фінансових послуг.

Посилаючись на вищезазначене та вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону «Про захист прав споживача» просив позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та правильно виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; Банк надав ОСОБА_5 документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2008 року між акціонерним комерційним банком «Банк Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №6/08/02/16-ENfvW, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 25 000 доларів США на придбання трикімнатної квартири, зі сплатою 10% річних та строком повернення по 08 вересня 2028 рік (а.с. 6).

В забезпечення виконання вказаного кредитного договору ОСОБА_5, того ж числа між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно якого останній відповідає перед кредитором як солідарний боржник (а.с. 11).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах,встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Згідно з п. 3.1 постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 вказаного Закону України до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на день укладення спірного договору кредиту, передбачала заборону нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до п. 1.3. кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти, які становять 10% річних; нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами (п. 2.6). При розрахунку плати за користування кредитом приймається місяць рівний календарній кількості днів і рік, рівний 360 днів (28-29-30-31/360). Позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 105 доларів США на відкритий йому рахунок для погашення кредиту та процентів (п. 2.3). Проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно щомісячно, не раніше 1-го та не пізніше 10-го числа місяца, наступного за місяцем користування кредитними коштами (п. 2.7). Строк повернення кредиту до 08 вересня 2028 року.

Крім того, п.п. 4.1-4.4 кредитного договору чітко визначені санкції за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та процентів.

Додатковими угодами № 1 і № 2 від 31 травня 2010 року та від 27 вересня 2010 року, відповідно, внесені зміни до п. 2.3, п.1.1, п. 1.3, п. 2.7 кредитного договору, якими чітко визначені рахунки, на які сплачуються кредит та проценти; ауитентний щомісячний платіж, дату повернення кредиту та процентів (а.с. 31-32).

Зі змісту кредитного договору також вбачається, що умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» позичальником (ОСОБА_5.) отримано до укладання цього договору (п. 7.7). Тобто, порядок надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту відповідачем не порушений.

Вказані обставини підтверджують, що змістом укладеного кредитного договору були передбачені загальний розмір кредиту, розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість та їх періодичність (до 10 числа щомісяця), обсяги платежу (щомісяця ануїтет в розмірі не менше 108 дол. США), що відповідно до норми ст. 1054 ЦК України складає повний перелік істотних умов договору кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Спірний кредитний договір та додаткові угоди до нього підписані ОСОБА_5 (позичальник), вона не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та в подальшому виконувала ці умови; відповідач надав ОСОБА_5 (позичальник) документи, які передували укладенню кредитного договору, тобто погодилася на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаними договорами, хоча протягом 14 календарних днів мала право відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин про що зазначено в п. 3.4.2. кредитного договору.

Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що позичальник при укладенні спірних договорів кредиту була введена в оману щодо істотних його умов, в розумінні ст. 1054 ЦК України, до яких належить сума кредиту, процентів річних за його користування та строку повернення, або що договір кредиту був укладений на несправедливих умовах, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, не було їх надано й при апеляційному розгляді справи.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з недоведенності позивачем тих обставин, що позичальник помилилася щодо змісту істотних умов укладеного договору, вона мала для цього необхідну дієздатність, а зміст договору є зрозумілий для її сприйняття і не містить несправедливих умов, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковий висновок суду першої інстанції про надання позичальнику документів про сукупну вартість кредиту є безпідставними та спростовуються вищезазначеним.

Крім того, позивач не надав доказів про те, що сукупна вартість кредиту є більшою, ніж та, що вираховується шляхом множення щомісячного ануїтетного платежу на строк дії договору, які ОСОБА_5 були відомі перед підписанням кредитного договору, тому колегія суддів не вбачає в такому порушенні, якщо б воно було, законних підстав для визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як не спростовують правильний висновок суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним, обгрунтованним, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова