Справа № 191/4150/15-ц
Провадження № 2/191/42/17
У Х В А Л А

29.03.2017 року Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Прижигалінської Т.В.

за участю секретаря Каліневич Ж.В.

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Імам огли до ОСОБА_2, третя особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Синельниківському району реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області,-

В С Т А Н О В И В:

Представником позивача було заявлено відвід головуючому судді згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України з тих підстав, що суддею не дотримується обовязок, передбачений ч. 2 ст. 160 ЦПК України, а саме, суддею не було розглянуто клопотання про призначення судово-генетичної експертизи, а також судом було відмовлено в задоволенні заявлених клопотань про призначення судово-генетичної експертизи та зупинення провадження у справі.

Представник третьої особи проти заяви про відвід заперечувала.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України суддя не може брати участь у справі і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

Згідно рішення ЄСПЛ від 09.11.2006 року у справі «Білуха проти України» важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним та безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків. Виходячи з основних засад і практики Європейського суду з прав людини, неупередженість (безсторонність) суду відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції, повинна визначатися за критеріями субєктивними, при яких беруться до уваги особисті переконання та поведінка судді та обєктивними, які визначаються, серед інших аспектів, чи забезпечував суд відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до глави 7 розділу ІІІ ЦПК України суд, ухвалюючи рішення у справі під час розгляду, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, відповідно до норм ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржувати ухвалені судом рішення в апеляційному та касаційному порядку. Відповідно до ст.. 293 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що всі заявлені сторонами клопотання були розглянуті судом після зясування думки учасників відповідно до правил ЦПК України.

Отже, на підтвердження зазначених представником позивача доводів жодного доказу надано не було, будь-яких порушень головуючим суддею правил ч. 2 ст. 160 ЦПК України встановлено не було, обставин, які б викликали у сторони позивача сумнів в обєктивності та неупередженості судді, також не встановлено, а відмова в задоволенні заявлених клопотань в розумінні правил п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України не є підставою для відводу судді, а надає позивачеві лише право для заперечень, які можуть бути ним включені до апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене по суті розгляду справи.

Таким чином, в задоволенні заяви про відвід необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 20, 23, 25 ЦПК України, суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника позивача про відвід судді відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_3