Провадження №22-ц/784/27/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/898/16-ц Головуючий І інстанції Мамаєва О.В.
Провадження № 22-ц/784/27/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Шаманської Н.О., Прокопчук Л.М.,

за участю секретаря Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства (далі ПП) «Авто-Віола-Плюс», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 22.09.2015 року в м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керуючи транспортним засобом марки «Рута20», д/н НОМЕР_1, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Тоуоtа Rav 4», д/н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Власником транспортного засобу «Рута20» є юридична особа ПП «Авто-Віола-Плюс», де ОСОБА_2 під час ДТП офіційно був працевлаштований. Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2015 року винним у скоєні даного ДТП визнано ОСОБА_2 Згідно довідки б/н від 22.09.2015 року транспортний засіб марки «Тоуоtа Rav 4», д/н НОМЕР_3 отримав значні механічні пошкодження, у звязку з чим вона була вимушена замовити за власні кошти автотоварознавче дослідження від 04.10.2015 року з метою визначення розміру втрати товарної вартості, яка була заподіяна внаслідок ДТП. На дату відновлення транспортного засобу ця вартість становить 13966,56 грн. 04.01.2016 року відповідач отримав від неї претензію, але відповіді не надав. Отже, відповідач, як власник транспортного засобу, водій якого спричинив шкоду, зобов'язаний відшкодувати її в розмірі 13966,56 грн. Крім того, позивачка зазначала, що внаслідок ДТП їй також заподіяно і моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які вона зазнала у зв'язку з ушкодженням автомобіля та неможливістю протягом тривалого часу користуватися ним за його призначенням. Розмір відшкодування моральної шкоди становить 5000 грн. На підставі викладеного позивачка просила суд стягнути з ПП «Авто-Віола-Плюс» на її користь 13966,56 грн. втрати товарної вартості, 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 1000 грн. за проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу, 2000 грн. судових витрат та 551,20 грн. за оплату судового збору.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2016 року позовна заява в частині вимог про відшкодування моральної шкоди повернута позивачці на підставі п.1 ч.3 ст. 121 ЦПК України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП «Авто-Віола-Плюс» про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з ПП «Авто-Віола-Плюс» на її користь суму втрати товарної вартості в розмірі 13966,56 грн., судові витрати в сумі 2000 грн. та 551,20 грн. судового збору, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути судові витрати по справі.

Представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 22.09.2015р. близько 12-15 год. водій ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом Рута 20 н/з НОМЕР_4, по вул. Садовій у м.Миколаєві, на перехресті з вул.Чкалова не врахував дорожньої обстановки, починаючи рух, не впевнився у безпеці свого маневру та допустив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Rav 4» д/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3, який рухався по вул. Чкалова, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.п. 2.3 (б), 10.1 ПДР України. За даним фактом, постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04.11.2015р. ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, його піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Власником автомобіля НОМЕР_5 є ОСОБА_1, власником транспортного засобу «Рута 20» ВЕ5809АА є ПП «Авто-Віола-Плюс».

Також судом було встановлено, що позивачка отримала страхове відшкодування заподіяної матеріальної шкоди від страхової компанії АТ «СК «АХА «Страхування», згідно договору добровільного страхування наземного транспорту від 17.06.2015 року. Згідно звіту № 273/1-15, розпочатого 25.09.2015 року, та закінченого 04.11.2015 року, здійсненого ПП ОСОБА_4, величина втрати товарної вартості автомобіля НОМЕР_5 в результаті його пошкодження у ДТП 22.09.2015 року складає 13966,56 грн.

Однак, приймаючи рішення по справі, суд прийняв до уваги акт розслідування ДТП, яка відбулась 22.09.2015 року, складений ПП «Авто-Віола-Плюс», згідно якого в цей день керував транспортним засобом «Рута 20» ВЕ5809АА, здійснюючи рейс повернення з технічного обслуговування (СТО на вул. Будівельників) на місце паркування (вул.Софіївська, 1), водій автобусу ОСОБА_5, який попутно взяв із собою знайомого ОСОБА_2, який раніше працював водієм у ПП «Авто-Віола-Плюс», та через погане самопочуття попросив ОСОБА_2 відігнати автомобіль до місця паркування, на що останній погодився, і саме ОСОБА_2, рухаючись по вул.Садова на перехресті з вул.Чкалова скоїв ДТП.

Тому, посилаючись на п. п.2.2. Правил дорожнього руху України, який передбачає, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, що власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, яка має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб, та розяснення, які містяться в п.6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення обов'язку щодо відшкодування втрати товарної вартості автомобіля на відповідача, оскільки ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з відповідачем під час скоїння ДТП.

Крім того, судом був поставлений під сумнів наданий звіт № 273/1-15 про розмір втрати товарної вартості автомобіля, оскільки всупереч ст.ст. 3, 6, 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", у договорі надання послуг №1/160, від 24.09.2015 року, укладеному між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_1, передбачена не тільки оплата за проведення незалежної оцінки пошкодженого ТЗ у розмірі 1000 грн., а й винагорода у розмірі 10% від матеріальної шкоди після позитивного вирішення справи (в судовому, до судовому провадженні). Тому суд не прийняв наданий звіт, яким визначена величина втрати товарної вартості автомобіля Тойота, в якості належного та допустимого доказу по справі.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог.

Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов помилково, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи факт того, що22.09.2015 року в м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Рута20», д/н НОМЕР_1, яким керував водій ОСОБА_2, та транспортного засобу марки «Тоуоtа Rav 4», д/н НОМЕР_2, який належить позивачці і яким керував ОСОБА_3, а також того, що винним в скоєнні даної ДТП є саме водій ОСОБА_2, ніким із учасників процесу не оспорюється. Не оспорюється сторонами також факт того, що власником транспортного засобу «Рута20» є юридична особа ПП «Авто-Віола-Плюс».

Однак, прийнявши до уваги на підтвердження пояснень представника відповідача акт розслідування ДТП, складений відповідачем, стосовно того, що водій ОСОБА_2 на час ДТП не був працівником відповідача, суд, всупереч вимогам ч.3 ст.212 ЦПК України не дав належної правової оцінки даному доказу у сукупності з іншими доказами по справі, що призвело до неправильного висновку про те, що водій ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з відповідачем на час скоєння ДТП.

Так, судом не було враховано, що в тексті постанови судді Ленінського райсуду м. Миколаєва від 04 листопада 2015р., на підставі якої водій ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності, зазначено, що він працює водієм ПП «Авто-Віола-Плюс». Дана постанова набрала законної сили.

Зазначені протиріччя суд під час розгляду справи не усунув.

Проте, з протоколу про адміністративне правопорушення, який був складений 23 вересня 2015р., вбачається, що місцем роботи ОСОБА_2 на час складання протоколу було ПП «Авто-Віола-Плюс». Із власноручних пояснень водія ОСОБА_2 від 22.09.2015р., також вбачається, що він працює водієм м.№ 43 в ПП «Авто-Віола-Плюс».

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд хоч і посилався на те, що позивачка отримала страхове відшкодування заподіяної матеріальної шкоди від страхової компанії АТ «СК «АХА «Страхування» згідно договору добровільного страхування наземного транспорту від 17.06.2015 року, проте, не встановив чи була застрахована відповідальність відповідача, як власника іншого транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП.

В той же час, згідно пояснень представника ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» ( а.с. 186) цивільно- правова відповідальність водія автомобіля Рута20 з державним номером ВЕ5809АА була застрахована в даній страховій компанії за полісом АІ/45186239( а.с. 202). 03 березня 2016 року було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 7356,20грн. страховій компанії позивачки. Даний розрахунок був проведений на підставі заяви АТ «СК «АХА «Страхування» (страховика позивачки) за вирахуванням франшизи. Крім того, за заявою ОСОБА_1 ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» (страховик відповідача) також здійснило виплату франшизи у розмірі 5120грн. на рахунок ОСОБА_1 ( а.с.205,206). Із доданих до цього пояснення документів, а саме страхового акту №АІ-4518623-1-1, вбачається, що кваліфікація події здійснювалася на підставі цілого переліку документів, в тому числі і копії подорожного листа № 403924 від вересня 2015р. та копії довідки про прийняття на роботу, які були надані страховій компанії відповідачем (а.с.199,203). Згідно копії подорожного листа ПП «Авто-Віола-Плюс» № 403924 за вереень 2015р. серія 2-86НО, ОСОБА_2 зазначений в ньому в якості водія автобуса Рута державний номер НОМЕР_1, в якому є відмітки про здійснення технічного огляду в тому числі і 21.09.2015р. та 23.09.2015р. В подорожньому листі № 404724 за вересень 2015р. серія 2-86НП, також виданого ПП «Авто-Віола-Плюс» і направленого страховій компанії, ОСОБА_2 також зазначений в якості водія автобуса Рута державний номер НОМЕР_1, в якому є відмітки про здійснення технічного огляду 22.09.2015р. ( а.с.228- 232; 237-240). В цих подорожніх листах зазначено табельний номер ВХХ 635990 та номера колони ( 45 та 43). Із довідки від 12.10. 2015р. №12/10/01, яка також була видана ПП «Авто-Віола-Плюс» та направлена страховій компанії, вбачається, що ОСОБА_2 працює водієм автобусу на маршруті, який обслуговує ПП «Авто-Віола-Плюс» з 16.03.2015р. (а.с.232 зворот,241). В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що дані документи були надані для того, щоб позивачка змогла отримати страхове відшкодування.

Аналіз зазначених доказів в їх сукупності свідчить про те, що водій ОСОБА_2 на час скоєння 22 вересня 2015р. ДТП перебував у трудових відносинах з ПП «Авто-Віола-Плюс».

Подорожній лист №515895 за вересень 2015р. серія 2-86 НП, в якому не зазначено ті табельного номеру, ні номеру колони, згідно якого водієм автобуса Рута20 з державним номером ВЕ5809АА зазначено ОСОБА_5 ( а.с.164), а також наказ № 16/к від 29.11.2013р. про прийняття на роботу ОСОБА_5 ( а.с.163), які були надані представником відповідача суду, не спростовують того факту, що ОСОБА_2 також перебував у трудових відносинах з відповідачем на час скоєння ДТП. Надана суду довідка від 12.10.2016р. свідчить про те, що ОСОБА_2 станом на 04 листопада 2015р. не працює у ПП «Авто-Віола-Плюс»( а.с.162). Проте дана довідка не спростовує факту перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем станом на 22 вересня 2015р.

З огляду на зазначене, висновок суду про те, що водій ОСОБА_2 на час скоєння ДТП не перебував у трудових відносинах з відповідачем, а тому відсутні підстави для покладення обов'язку щодо відшкодування втрати товарної вартості автомобіля на відповідача на підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України та ч.1 ст.1172 ЦК України, є помилковим, оскільки аналiз зазначених норм права дає пiдстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслiдок дорожньо-транспортної пригоди з вини водiя, який на вiдповiднiй правовiй пiдставi керував автомобiлем, що належить роботодавцю, вiдшкодовується власником цього джерела пiдвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водiєм. При цьому пояснення представника відповідача про те, що автомобіль під час скоєння ДТП не виконував перевезення пасажирів за маршрутом, а здійснював рейс поверення автомобіля з технічного обслуговування на місце паркування, не звільняє відповідача від відповідальності за дії його працівника, який виконував доручення відповідача по доставці транспортного засобу з технічного обслуговування в робочий час.

Визначаючи розмір втрати товарної вартості автомобіля, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК Україниюридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6. Методики передбачено 2 випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

У пункті 32.7 статті 32 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Ураховуючи те, що згідно з пунктом 8.6 Методики величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 статті 32 Закону також виключає виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу.

Аналіз зазначених нормативних актів свідчить про те, що позивачці страховиком відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу не здійснювалося.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюється як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ. Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "е" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин, тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

Саме про таке розуміння та застосування положень зазначених норм права йде мова в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у праві № 6-49цс14.

У справі, яка переглядається, у висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 11 січня 2017 року зазначенопро наявність втрати товарної вартості транспортного засобу. Також в ньому зазначено, що в даному випадку величина втрати товарної вартості транспортного засобу прирівнюється до вартості відновлювального ремонту. Ці висновки судової автотоварознавчої експертизи сторонами не оспорюються.

З тексту даного висновку вбачається, що інформаційним джерелом щодо отриманих пошкоджень транспортним засобом були взяті дані, викладені в дослідженні оцінювача ОСОБА_4 за № 273/1-15 від 04.11.2015р., який судом був проставлений під сумнів через необєктивність оцінювача ОСОБА_4

Проте, в матеріалах справи знаходиться розрахунок страхового відшкодування (а.с.189), яке не оспорюється сторонами, і в якому за основу для розрахунку страхового відшкодування була взята вартість відновлювального ремонту застрахового автомобіля позивачки у розмірі 12986,20грн., визначена на підставі рахунку- фактури №С-135 від 30 вересня 2015р. ( а.с. 197). Даний рахунок- фактура містить перелік матеріалів та робіт, які необхідно виконати для ремонту автомобіля. Серед них передбачені також роботи з ремонту лівого заднього крила автомобіля, підбору матеріалів для фарбування, фарбування транспортного засобу, тощо, викликаних розборкою, зборкою, ремонтом окремих деталей.

Аналіз зазначених в рахунку- фактурі робіт та матеріалів, свідчить про те, що внаслідок отриманих в результаті ДТП пошкоджень автомобіля та проведенного ремонту для їх усунення погіршився зовнішній вигляд автомобілю позивачки, а виконані роботи потягли за собою необхідність фарбування транспортного засобу.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі та нормативні акти, колегія суддів вважає, що позивачка має право на відшкодування величина втрати товарної вартості за рахунок відповідача.

Визначаючи розмір втрати товарної вартості, колегія суддів вважає за необхідне взяти за основу вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки у розмірі 12986,20грн., визначену при обчисленні страхового відшкодування. А оскільки згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 11 січня 2017року величина втрати товарної вартості транспортного засобу з урахуванням конкретних обставин по справі прирівнюється до вартості відновлювального ремонту, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню в рахунок відшкодування величини втрати товарної вартості саме 12986,20грн.

Доводи представника відповідача про те, що він- код транспортного засобу, який відображено у фототаблиці до дослідження, здійсненого оцінювачем ОСОБА_6 не співпадає з він-кодом транспортного засобу, зазначеному у протоколі огляду ОСОБА_6 КТЗ, є субєктивним судженням представника відповідача. Дані розбіжності, а саме відсутність на фототаблиці останньої цифр 3 він-коду транспортного засобу позивачки згідно пояснень оцінювача ОСОБА_4 виникло через неякісне здійснення фотографування обєкту дослідження. При цьому колегія суддів враховує і те, що всі інші дані про даний вид транспорту, як - то: марка, державний номер, колір, показання одометра, тощо, які також знайшли своє відображення на фототаблиці не викликали сумнівів у представника відповідача. Крім того, дані пояснення представника з урахуванням того, що за основу визначення розміру втрати товарної вартості автомобіля апеляційним судом було взято розмір відновлювального ремонту автомобіля, визначеного страховиком, яким оглядався саме транспортний засіб позивачки, не мають вирішального значення при прийнятті рішення по справі. Як і пояснення представника відповідача про не присутність предстаавника відповідача під час огляду транспортного засобу оцінщиком ОСОБА_4

Що стосується вимог про стягнення з відповідача витрат понесених позивачкою на оплату консультативно - правової допомоги, наданої їй ФОП ОСОБА_4 у розмірі 2000 грн., то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В п. 47,48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи правову допомогу позивачці надавав ОСОБА_4 на підставі договору про надання послуг №1/6ю від 24 вересня 2015р. ( а.с. 25), в якому є відмітка про сплату 1000грн. за проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу; 1000грн. - за надання консультативно-правової допомоги та 1000грн. за допомогу в отриманні виплати, щодо втрати товарної варнтості (ВТВ) та зносу(різниця). Даний договір не містить підпису ОСОБА_4 Ким зроблені помітки про сплату зазначених коштів невідомо. Згідно витягу з Єдиного Державного Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 має право на такий вид діяльності, як діяльність у сфері права. В суді ОСОБА_4 інтереси позивачки не представляв. Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу суду наданий не був.

Таким чином, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. не підтверджені документально, так як в матеріалах справи відсутня квитанція чи інший належний платіжний документ про сплату, а відмітки в договорі про надання послуг №1/6ю від 24 вересня 2015р. про те, що ці суми були сплачені, не є належним фінансовим документом, що підтверджує сплату коштів спеціалісту в галузі права, оскільки документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, повинні бути оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанцією до прибуткового касового ордеру, платіжним дорученням з відміткою банку або іншим банківським документом, касовим чеком, тощо). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу чи гонорару). Тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу слід відмовити, так як позивачкою не було надано належний платіжний документ на підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги.

На стягненні 1000грн. за проведення незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу позивачка в апеляційній скарзі не наполягала. Крім того, сплата даної суми також не підтверджена належним фінансовим документом.

Що стосується витрат по сплаті судового збору, то з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1666, 41 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог ( 551,20грн.(судовий збір за подачу позову)+ 606,32 грн. (судовий збір за подачу апеляційної скарги)+634,20грн. ( витрати на оплату судової автотоварознавчої експертизи): 100х93%=1666, 41 грн.).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Авто-Віола-Плюс» задовольнити частково та стягнути з Приватного підприємства «Авто-Віола-Плюс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування втрати товарної вартості 12986грн. 20 коп., та судових витрат 1666 грн. 41 коп.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Авто-Віола-Плюс» задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Авто-Віола-Плюс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування втрати товарної вартості 12986грн. 20 коп., та судових витрат 1666 грн. 41 коп.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді