Справа № 148/1821/16-ц Провадження № 22-ц/772/183/2017Головуючий в суді першої інстанції Робак С. О.
Категорія 21Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та Державної реєстраційної служби у Тульчинському районі, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Тульчинської державної нотаріальної контори та Державної реєстраційної служби у Тульчинському районі, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.12.1988 року між ОСОБА_5, яка є рідною матір'ю позивачки, та ОСОБА_3, яка в свою чергу є рідною сестрою позивачки, був укладений договір дарування 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Позивачка ОСОБА_2 вважає укладений договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки, на її думку, він порушує вимоги ст.203, 215 ЦК України, а саме: відповідач ОСОБА_3 обманим шляхом, в силу похилого віку ОСОБА_5, змусила останню його підписати, хоча сама ОСОБА_5 мала намір укласти заповіт чи договір довічного утримання. Відповідач ОСОБА_3 уникає зустрічей з ОСОБА_2 та обговорень належного за законом оформлення спадкування майна їхньої матері. Враховуючи наведене ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування 12/25 частин житлового будинку та визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просила його скасувати, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 15.12.1988 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар належний дарувальнику на праві приватної власності 12/25 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією даного договору (а.с.37-39), про визнання недійсним якого ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, при житті не ставила.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», яка діяла на момент виникнення даних правовідносин, визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Відповідно до абз.1 ст.56 ЦК УРСР (який діяв на момент укладення спірного договору дарування) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978, ставити питання про визнання угоди недійсною, яка укладена внаслідок помилки, що має істотне значення може тільки сторона (громадянин чи організація), що діяла під впливом помилки.

За таких обставин ОСОБА_2, яка не є стороною договору дарування, не може ставити питання про його недійсність з підстави його укладення внаслідок помилки.

Згідно абз.1 ст.57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови №3 від 28.04.1978 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, а також збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 в силу свого похилого віку або безпорадного стану не розуміла, який насправді підписала документ, а також жодних доказів в підтвердження того, що ОСОБА_5 уклала даний договір дарування внаслідок обману і збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про те, що договору дарування був укладений з додержанням вимог чинного на той момент законодавства, а підстави для визнання його недійсним - відсутні.

Окрім того, ОСОБА_2 просила визначити їй додатковий строку для прийняття спадщини, у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити у зв'язку з наступним.

Згідно зі свідоцтвом про смерть (а.с.9), ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ОСОБА_5, яка являлась матір'ю позивачки ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження, НОМЕР_1 (а.с.10).

Після її смерті відкрилася спадщина за законом.

Відповідно до ст.1261 ЦК України позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_5

Згідно з ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Однак, ОСОБА_2 до нотаріуса з заявою при прийняття спадщини не зверталась.

Відповідно до ч.2 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Верховний Суд України в постанові №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» вказав, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

В матеріалах справи відсутні будь-які підстави поважності пропуску ОСОБА_2 строку на прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.