______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/341/16-ц
Провадження № 2/520/247/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ГЄВІНН» до ОСОБА_2, Приватного підприємства «КАМ», Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ЮГ ТРАНС», третя особа без самостійних вимог Одеська міська рада про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним та скасування Державного акту,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд поновити ТОВ «ГЄВІНН» строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати Розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області № 564 від 29.08.2002 року Про продаж земельної ділянки у власність АА «КАМ» шляхом викупу; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2002 року за № 3881 укладений між Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області та ПП «КАМ» посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 Овідіопольського нотаріального округу; визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки від 24.03.2007 року за № 654 укладений між ПП «КАМ» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 Одеського нотаріального округу; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 0490 га, розташовану за адресою: м. Одеса, вул.. Академіка Вільямса, 80, Серія ЯЕ № 111838, виданий 18.06.2007 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 21.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що прийняття Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області розпорядження № 564 від 29 серпня 2002 року, укладання Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області з ПП «КАМ» договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2002 року за № 3881 та наступний продаж земельної ділянки ПП «КАМ» ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 24.03.2007 року за № 654 відбулося з порушенням положень діючого на той час законодавства України, так як земельна ділянка, площею 6 606 кв.м., до складу якої входить земельна ділянка 0,049 га, належала та знаходилась у користування Одеської міської ради та на цій земельній ділянці розташовано нерухоме майно, яке належало Одеської міської ради, а на теперішній час ТОВ «ГЄВІНН», зокрема на земельній ділянці, 0,049 га розташований обєкт нерухомості, а саме прохідна літ. «Г», внаслідок чого порушені права і охоронювані законодавством України інтереси ТОВ «ГЄВІНН», як власника нерухомого майна та користувача земельної ділянки площею 6 606 кв.м., до складу якої входить земельна ділянка площею 0,049 га.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ГЄВІНН» - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовної заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення даного позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

Інші сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату ту місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації від 01.08.1996 року за № 512 було надано згоду ПП «КАМ» завершити будівництво будівлі торгового підприємства, за адресою с. Чорноморка по вул. Свободи, в установленому законом порядку. Після закінчення будівництва надати державній комісії вищевказану будівлю для прийняття в експлуатацію (т. 1, а.с. 155).

Розглянувши матеріали відводу земельної ділянки для будівництва будівлі торгового підприємства ПП «КАМ» із земель запасу Таїровської селищної Ради загальною площею 0,30 га в тому числі по угіддям: площею 0,030 га, Дністровська територіальна інспекція екологічної безпеки, Овідіопольська районна інспекція Державного пожарного надзору, Овідіопольська районна санепідемстанція, Овідіопольський районний відділ земельних ресурсів, Овідіопольський районний відділ архітектури та громадянського будівництва, Таїровська селищна Рада узгодили відвід земельної ділянки, в постійне користування (т. 1, а.с. 156-162).

В подальшому Овідіопольською районною державною адміністрацією було видано Розпорядження № 564 від 29.08.2002 року «Про продаж земельної ділянки у власність ПП «КАМ» шляхом викупу (т. 1, а.с. 62).

30 серпня 2002 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_3 було посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 3881, що був укладений між Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області в особі першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_7 та Приватним підприємством «КАМ» в особі директора ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 63).

Відповідно до п. 1.1 даного Договору «Продавець» на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 29.08.2002 року за № 564 продав, а «Покупець» купив земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,049 га, розміщену на території Таїровської селищної ради, вул. Академіка Вільямса, 80 (за межами населених пунктів), Овідіопольського району, Одеської області, згідно з плану земельної ділянки, що додається.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що земельна ділянка, зазначена в п. 1.1 продається для розміщення та експлуатації станції технічного обслуговування автомобілів з автомийкою.

Згодом, 24 березня 2007 року між Приватним підприємством «КАМ» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 654 (т. 1, а.с. 65-66).

Відповідно до пункту 1 Договору Продавець зобовязався продати, а Покупець прийняти у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення, що розташована за адресою м. Одеса, вулиця Академіка Вільямса № 80, площею 0,0490 га, в тому числі по угіддях: 0,0490 га під будівлями, лісами та іншими угіддями. Ця земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акта на право власності на землю серії ОД № 033958, виданого Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області 09.09.2002 року на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 29 серпня 2002 року № 564, та зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за № Р-44-18.

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_2 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ № 111838, що розташована за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 80, загальною площею 0,0490 га, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації станції технічного обслуговування автомобілів з авто мийкою, який було видано Одеським міським управлінням земельних ресурсів 18 червня 2007 року (т. 1, а.с. 67).

Також з матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2008 року між Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Начальника Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КАРІНА» в особі Директора гр.. ОСОБА_10, було укладено Договір купівлі-продажу № 64, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 3925 (т. 1, а.с. 18-19).

Відповідно п.1.1 Договору, «Продавець» продав, а «Покупець» купив індивідуально визначене майно комунальної власності нежитлових будівель та споруд, що розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Вільямса, будинок 80, та в цілому складаються з адміністративної будівлі літ. «А», складу літ. «Б», прохідної літ. «Г», загальною площею 1712,2 кв.м., огорожі 1,2, навісу літ. «В», мостіння І, відображених у технічному паспорті на земельній ділянці, площею 6606 кв.м., яка перебуває у власності Територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, та знаходиться у фактичному користуванні.

Визначений обєкт належить «Продавцю» на підставі Свідоцтва про право власності на нежилі будівлі та споруди (бланк 027145), виданого 15.10.2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 514 від 10.09.2003 року та зареєстрованого 16.10.2003 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в реєстровій книзі 23 м/с на стор. 19 за реєстровим № 3276.

Та вже 24 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КАРІНА» продало та передало у власність, а ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Гівієвич, купили та прийняли у власність нежилі будівлі та споруди, які розташовані в місті Одесі, по вулиці Академіка Вільямса, в будинку під № 80, та в цілому складаються з адміністративної будівлі літ. «А», складу літ. «Б», прохідної літ. «Г», загальною площею 1712,2 кв.м., огорожі 1,2, навісу літ. «В», мостіння І, відображених у технічному паспорті на земельній ділянці, площею 6606 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Покупці придбали вказану нерухомість у слідуючих частках: ОСОБА_13 купила 34/100 частки, ОСОБА_14 купила 33/100 частки, ОСОБА_15 Гівієвич купив 33/100 частки вказаної нерухомості.

У 2008 році ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Гівієвич заснували ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ГЄВІНН», та як вбачається з Статуту та змін до нього, статутний капітал сформовано учасниками за рахунок грошових коштів та вкладу у вигляді нежитлових будівель та споруд, що розташовані за адресою місто Одеса, вулиця Академіка Вільямса 80 (т. 1, а.с. 36-50).

На підставі статуту, зареєстрованого ОСОБА_16, державним реєстратором виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.2008 року, номер запису: 0032569, протоколу № 1 від 24.06.2008 року, акту прийому-передачі від 23.07.2008 року; замість договору купівлі-продажу від 24.06.2008 року, посвідченого ОСОБА_12, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у реєстрі за № 1669, Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01 серпня 2008 року було видано Свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі яке посвідчує, що обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 80 дійсно належить ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ГЄВІНН» на праві приватної власності. Обєкт в цілому складається з приміщень літ. «А», «Б», «Г» загальною площею 1712,2 кв.м., основною площею 1316,6 кв.м.. відображених у технічному паспорті від 13.06.2008 року (т.1, а.с. 61).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської міської ради не могла розпоряджатись спірною земельною ділянкою, оскільки вказана земельна ділянка знаходилась у користуванні Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що позивач у судове засідання не зявився, з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертався у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, доводи позивача є голослівними, необґрунтованими, безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України.

Крім того, на думку суду, позивач у судовому засіданні не довів, чим саме оспорювані документи порушують його права та охоронювані законом інтереси.

При вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

До того ж, відповідно дост.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки спірна земельна ділянка на момент видання Розпорядження № 564 від 29.08.2002 року «Про продаж земельної ділянки у власність ПП «КАМ» шляхом викупу» входила до складу земель Таїровської селищної ради Овідіольського району Одеської області, а від так Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської міської ради мала всі законні права, як власник, на відчуження даної земельної ділянки, так як інше у судовому засіданні доведено не було.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст.ст. 15, 57 , 203, 215, 229, 230, 235, 257, 267, 655 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58,59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ГЄВІНН» до ОСОБА_2, Приватного підприємства «КАМ», Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ЮГ ТРАНС», третя особа без самостійних вимог Одеська міська рада, про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним та скасування Державного акту відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.