Справа № 703/6-30/2011
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., ФАЗИКОШ Г.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю апелянта ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду від 8 липня 2011 року про задоволення подання державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 оскаржили ухвалу Виноградівського районного суду від 08.07.2011, якою задоволено подання держвиконавця РВ ДВС Виноградівського райуправління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржників у праві виїзду за кордон і постановлено: тимчасово обмежити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у праві виїзду за кордон до виконання ними боргових зобовязань.

На думку апелянтів, ухвала суду не відповідає вимогам закону, оскільки підставою для застосування обмежень може слугувати доведеність факту свідомого ухилення боржників від виконання покладених на них зобовязань за наявної можливості їх виконувати, однак, ані в поданні держвиконавця, ані в ухвалі суду такі обставини не наведені, щодо них у справі немає ніяких доказів, тоді як обовязок доказування відповідних обставин лежав на ініціаторі подання. До того ж, потреба у застосуванні такого обмеження взагалі відсутня, бо на майно боржників накладено арешт, є майно, яке перебуває в іпотеці та може бути використане для погашення боргу.

Окрім цього, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, на утриманні у боржників двоє дітей-інвалідів (син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, інвалід першої групи, непрацездатний, потребує стороннього догляду, і донька Маряна, ІНФОРМАЦІЯ_4, інвалід із дитинства), на лікування, в т.ч., хірургічне, витрачаються великі кошти, які через украй незначні доходи і майнову скруту боржників можуть певною мірою компенсуватися лише заробітком, одержаним за кордоном. Про існування ухвали суду стало відомо лише в липні 2015 року, коли ОСОБА_1 не зміг перетнути державний кордон при виїзді до Польщі.

Посилаючись на ці обставини, на незаконне обмеження їх у праві виїзду за межі України, просять ухвалу скасувати, у поданні держвиконавця відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_1, який скаргу підтримав, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших осіб, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

З виконавчих листів, виданих 28.02.2011 Виноградівським районним судом у справі № 2-861/11, убачається, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.01.2011 стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 754215,23 грн і судові витрати в розмірі 1820,00 грн (а.с. 4, 5). Постановами держвиконавця ВДВС Виноградівського РУЮ від 13.05.2011 відкрито виконавці провадження щодо ОСОБА_2 (ВП № 26450459) і щодо ОСОБА_1 (ВП № 26470826) (а.с. 6, 7).

06.07.2011 держвиконавець РВ ДВС Виноградівського РУЮ ОСОБА_3. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у виїзді за кордон (а.с. 1-3). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження щодо солідарного стягнення вищезазначеного боргу із ОСОБА_2 та ОСОБА_1, станом на 23.06.2011 рішення суду не виконується у звязку з ухиленням від цього боржників, існує заборгованість у розмірі 756035,23 грн. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час звернення до суду із поданням), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржників за межі України, а виконання ухвали доручити Державній прикордонній службі України та Виноградівському РВ УМВС України в Закарпатській області.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується відповідно до ст. 377-1 ЦПК України. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки, а до нього не додано доказів вчинення держвиконавцем необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду, позаяк неконкретне твердження в тексті подання про перевірку держвиконавцем майнового стану боржників саме по собі не є доказом реальних дій держвиконавця, спрямованих на виявлення майна, його опис, арешт, вилучення, зокрема, за місцем проживання боржників та/або інших осіб, про вжиття інших передбачених законом заходів для забезпечення примусового виконання рішення суду. У справі немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, з урахуванням, серед іншого, можливості солідарного стягнення боргу за рахунок і третього боржника, а боржники ОСОБА_2 і ОСОБА_1, будучи спроможними виконувати судове рішення, ухиляються від цього. Даних про будь-які перешкоди для надання держвиконавцем доказів суду у справі немає, а власне подання про встановлення обмеження щодо боржників за своїм змістом є, по суті, лише цитуванням відповідних положень законодавства без обґрунтування конкретними фактами і обставинами, що мають значення для вирішення поставленого перед судом питання.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржниками дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на них судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 08.07.2011 (а.с. 9-11) і суд першої інстанції, який зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону.

До апеляційної скарги додано рішення службової особи Державної прикордонної служби України від 27.07.2015 про відмову ОСОБА_1 у перетинанні держкордону України у пункті пропуску «Смільниця» Мостиського прикордонного загону у звязку з наявністю в базі даних ДПС України відомостей про обмеження особи Виноградівським районним судом у праві виїзду за кордон, а також офіційне повідомлення ДПС України про внесення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до вищевказаної бази даних (а.с. 13, 23-24). З доданих до апеляції матеріалів також убачається, що твердження апелянтів про інвалідність, тяжкі хвороби дітей, тривале лікування тощо ґрунтуються на медичній та іншій документації (а.с. 25-36). Доводи апелянтів про те, що суд порушив вимоги закону і не вмотивував належним чином свого рішення заслуговують на увагу. Окрім цього, всупереч правилам, установленим ст.ст. 13, 27, 222, ст. 292 ч. 2, ст. 293 ч. 1 п. 24-1, ст. 377-1 ЦПК України, суд першої інстанції, розглянувши подання держвиконавця та постановивши за результатом розгляду ухвалу, якою обмежив право пересування боржників, не направив їм копію ухвали, чим позбавив можливості реалізувати право на її оскарження. Ухвалою судді апеляційного суду від 24.11.2016 строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції поновлено.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Виноградівського районного суду від 8 липня 2011 року скасувати, у задоволенні подання державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Виноградівського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадян України за кордон відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді