Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/528/16-ц Головуючий у 1-й інст. Волощук В. В.
Категорія 19 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

за участю секретаря: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та в обґрунтування вимог зазначив, що 24.09.2016 року з між ним та відповідачем укладений договір № 004319, згідно якого відповідач має придбати у свою власність предмет лізингу - мінітрактор Jinma 504 каб. вартістю 330000.00 грн. та передати лізінгоодержувачу в користування. В цей же день ним було сплачено на рахунок відповідача 33000,00 грн. із зазначенням платежу як «авансовий платіж». Згодом стало відомо, що це був адміністративний платіж, тобто винагорода за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням договору. У зв»язку з тим, що його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань, просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені ним кошти в сумі 33000,00 грн. Крім того, зазначав, що умови договору є несправедливими, при укладенні договору не дотримано вимоги щодо його нотаріального посвідчення, відповідач не мав ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить рішення суду скасувати, постановити нове - про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що висновки суду про несправедливість умов договору не відповідають його змісту, судом безпідставно застосовано правові позиції Верховного Суду України, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладено договір фінансового лізингу № 004319, згідно якого товариство зобов»язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу - мінітрактор марки «Jinma» 504 каб.» вартістю 330000.00 грн., а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору (а.с.9-22).

У той же день позивач здійснив авансовий платіж згідно вищезазначеного договору на рахунок товариства в розмірі 33000,00 грн. (а.с.8).

Предмет лізингу позивачу передано не було.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість визнання договору недійсним у цілому у випадку, якщо він містить несправедливі умови. При цьому умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживачу.

Як вбачається із змісту договору, п.п. 4.2.2 договору передбачає, що лізингоодержувач зобов»язаний компенсувати витрати лізингодавця, пов»язані з реєстрацією Предмета Лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів, відповідно з виставленим рахунком протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання такого рахунку від Лізингодавця, п. 5.4 передбачає відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу, але п.2.1 договору передбачено, що в комісію за організацію входить відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов»язані з його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але ті, що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). В комісію за передачу предмета лізингу входить оплата за здійснення дій щодо реєстрації, страхування та передачі предмета лізингу лізингоодержувачу. За таких обставин умови договору передбачають подвійне відшкодування позивачем відповідачу одних і тих самих витрат.

Відповідно до п.п. 4.3.2 Договору, у разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом одного календарного місяця лізингодавець набуває права повернути предмет договору, отримати сплату його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, оскільки у такому випадку договір буде вважати розірваним, що свідчить про суттєвий дисбаланс прав та обов»язків сторін на користь лізингодавця.

При цьому посилання апелянта на п.12.1 Договру не спростовує висновк суду першої інстанції про дисбаланс прав та обов»язків сторін, оскільи вказаний пункт передбачає лише повернення сплачених коштів та штрафу у розмірі 10% предмету договору.

Договором не передбачено обов»язку позивача надавати відповідачу платіжне доручення про сплату лізингового платежу, але п.п. 4.3.3 передбачена відповідальність для лізингоодержувача за ненадання такого доручення. Така умова договору фактично ставить споживача у такі умови, коли він фактично без порушення умов договору буде вимушений повернути відповідачу мінітрактор.

У п.п. 4.3.4 передбачено, що лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, завданих внаслідок діянь останнього, але умови договору не передбачають таких прав для лізингоодержувача у разі завдання йому збитків внаслідок діянь лізингодавця.

Підпунктом 4.3.5 договору передбачено право лізингодавця розривати договір в односторонньому порядку. Фактично така умова договору ставить споживача в такі умови за яких при будь-якому порушенні ним умов договору, навіть незначному, правочин може бути розірвано, а він буде зобов»язаний повернути мінітрактор, сплатити його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, при цьому зустрічної відповідальності для лізингодавця умовами договору не передбачено.

Згідно з п.п. 4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежали від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.п. 12.12 договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що лізингодавець, із сплачених лізингоодержувачем платежів, утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу. При цьому зустрічної відповідальності лізингодавця за неможливість продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингодавець, у договорі немає. У договорі немає також права лізингоодержувача у такому випадку розірвати договір, вимагати повернення всіх сплачених платежів та покриття завданих збитків.

Посилання апелянта на те, що право позивача на розірвання договору передбачено п.п. 12.11 Договору не відповідають дійсності, оскільки вказаний підпункт містить інші положення.

Відповідно п.п. 4.4.2 договору лізингоодержувач хоча має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього, але при цьому застосовуються наслідки, передбачені п.12.12 договору, за якими лізингодавець із сплачених лізингоодержувачем платежів утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу, хоча розірвання договору лізингоодержувачем може бути наслідком саме невиконання своїх зобов»язань лізингодавцем.

Підпункти 5.4 та 5.5 договору є несправедливими по відношенню до споживача, оскільки він має сплатити відповідачу різницю по комісії за організацію у разі збільшення вартості мінітрактора, а відповідач не зобов»язаний повертати позивачу різницю по комісії за організацію у випадку зменшення вартості мінітрактора. Більш того у випадку несплати різниці договір буде розірвано, з споживача буде утримано штраф та йому не буде повернуто комісію за організацію договору.

Згідно з підпунктом 6.4 договору, всі невід»ємні поліпшення мінітрактора повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобов»язаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч. 3 ст. 778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю.

Сплата комісії за супроводження договору, яка передбачена п.п. 8.2.3 договору, по суті передбачає повторний платіж, оскільки була фактично включена в комісію за організацію договору, який сплачує лізингоодержувач при укладенні договору.

Умови п. 8.6 договору також фактично зобов»язують позивача двічі оплачувати одні й ті самі витрати.

Пункт 11.5 договору обмежує право на судовий захистит позивача, оскільки у разі наявності провадження у судовій справі відносно оспорюваного правочину, позивач втрачає право викупити предмет лізингу.

Положення п. 12.6 договору ставлять позивача в такий стан, що за порушення умов договору він буде зобов»язаний повернути мінітрактор, додатково сплатити повну його вартість та додаткові платежі, які за своїх розміром становитимуть приблизно 100% вартості предмета лізингу.

Пункт 12.12 передбачає відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору з його вини, але жоден пункт договору не передбачає такої ж відповідальності для лізингодавця у разі розірвання договору з вини останнього.

Пункт 12.13 передбачає відповідальність для позивача за необґрунтовану відмову від прийняття мінітрактора, але умови договору не передбачають відповідальності для відповідача за необґрунтовану відмову від передачі мінітрактора.

У договорі вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу на момент укладення договору. За умовами договору вона може бути змінена у разі зміни відпускної ціни мінітрактора у продавця. Можуть бути збільшені розміри платежів у зв»язку із інфляційними процесами, податковими змінами тощо. При цьому розміри таких платежів можуть лише збільшуватися, зменшуватися платежі у зв»язку із такими процесами не можуть.

Із змісту договору випливає, що позивач фактично не може вплинути на вибір продавця та компанії, яка буде надавати страхові послуги. Таке обмеження позивача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача.

Таким чином, за невиконання договірного зобов»язання відповідач майже не несе відповідальності, а позивач у разі похибки втрачає все. Вигода відповідача внаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін очевидна, а порушення принципу добросовісності по відношенню до позивача, як споживача, завдають йому шкоди.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про несправедливість умов договору, твердження апелянта висновків суду у цій частині не спростовують.

Посилання апелянта на відповідність вимогам закону п. 3.5 договору не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд у своєму рішенні на вказану обставину не посилався.

Згідно з положеннями ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов»язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов»язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач та в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У разі неякісного предмета лізингу, його некомплектності або несправності, за відсутності інформації про продавця у договорі, споживач позбавляється фактично реалізації права предявлення вимог до продавця, що суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки суду не надано доказів наявності у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, висновок суду про порушення вказаних норм закону є правильним.

Згідно вимог ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов»язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином висновок суду першої інстанції про недотримання нотаріальної форми укладення договору є правильним.

Такі висновки містяться у Правових позиціях висловлених у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16.

Посилання апелянта на те, що вказанфі правові позиції не підлягають застосуванню та притирічать вимогам чинного законодавства є надуманими та не грунтуються на вимогах законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому на підставі ст. 308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 208, 219, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді