н/п 2/490/2361/2017 Справа № 490/722/14-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 лютого 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1,

при секретарі ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю позивачки, її представника ОСОБА_4, відповідача та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

17.01.2014р. ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову вказав, що з 21.09.2008р. по 17.10.2008р. знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом ішемічний інсульт, а з 24.07.2009р. по 10.08.2009р. перебував на стаціонарному лікуванні у госпіталі інвалідів війни неврологічному відділенні з діагнозом дискуляторна атеросклеротична енцелопатія 11-111 ступенів. В цей період, коли погіршився його стан здоров'я (слух, зір, опорно-рухова система) і він був прикутий до ліжка, у його житті з'явився ОСОБА_9, який представився його позашлюбним сином, та під приводом того, що позивачу потрібен постійний догляд та піклування, а він із дружиною буде його доглядати, але для цього необхідно підписати документи у нотаріуса, він уклав договір. Зі слів ОСОБА_9 це був договір довічного утримання. В силу похилого віку, через перенесену важку хворобу, не маючи правових знань та не розуміючи наслідків таких дій, він підписав договір, після чого ОСОБА_9 не з'являвся, а доглядала його донька ОСОБА_6

Випадково в 2013 році його донька ОСОБА_6 знайшла договір дарування і таким чином він дізнався , що 06.07.2009р. був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, яким позивач подарував квартиру дружині ОСОБА_9 - ОСОБА_10

Вказав, що договору дарування він не підписував, а мова йшла про договір довічного утримання. Тому вважає, що ОСОБА_9 навмисно ввів його в оману, оформивши договір дарування на свою хвору дружину, яка через декілька місців після його укладення померла, щоб обманним шляхом отримати єдине житло позивача, яке він отримав у 1979р. та прожив у ньому більше 30 років. Керуючись ст. 230 ЦК України, просив визнати правочин недійсним.

Ухвалою суду від 18.06.2015р. у зв'язку із смертю позивача та відповідача, до участі у справі відповідно до ст. 37 ЦПК України, залучено їх правонаступників: правонаступника померлого ОСОБА_8 - його доньку ОСОБА_6, правонаступників померлого відповідача ОСОБА_9 - його синів - ОСОБА_7 та ОСОБА_7

Ухвалою суду від 18.06.2015р. до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, та ОСОБА_12, яка звернулась до нотаріуса після смерть ОСОБА_8 із заявою як його донька, про прийняття спадщини.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справу прийнято до провадження суддею Гуденко О.А. 27 травня 2016 року.

До початку розгляду справи по суті при новому розгляді справи позивачка надала позовну заяву в новій редакції, змінивши підставу позову , і остаточно просила визнати недійсним договір дарування від 06 липня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13 зареєстрованим за № 1805, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , за яким остання отримала в дар від ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом , виданого Другою Миколаївською нотаріальною конторою від 02 лютого 2015 року, зареєстрованого за № 5-32, на право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , та скасувати державну реєстрацію його права власності на цю квартиру за № 8576797 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на ст. 229 ЦК України , зазначила, що її батько помилково уклав договір дарування, оскільки потребував сторонньої допомоги в силу свого віку та захворювання, отже вважав, що укладає договір довічного утримання. Він довірився ОСОБА_9 та його дружині ОСОБА_10, став вважати його рідним сином, і сподіваючись на його допомогу подарував їм своє єдине житло. При цьому фактична передача подарованого майна не відбувалася, батько продовжував проживати в спірній квартирі до своєї смерті , а відповідачі не надавали йому жодної допомоги.

Також заявила позовні вимоги лише до ОСОБА_7, який на теперішній час є єдиним власником спірної квартири. Ухвалою суду від 07 листопада 2016 року прийнято відмову позивача від позовних вимог , заявлених до ОСОБА_14.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_4 підтримали уточнений позов з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_5 вказали, що з позовом не згодні. ОСОБА_8 був рідним біологічним батьком ОСОБА_9, і відповідно його дідом. Про це їх родина дізналася приблизно у 2006р., вони з дідом часто зустрічались на їх дачі, де святкували дні народження, та свята у сімейному колі. В спірній квартирі бували у діда в гостях, батько з матір'ю допомогли діду зробити ремонт в квартирі. При цьому на той період донька діда ОСОБА_6 йому не допомагала, як і не допомагала потім, оскільки дід наймав сам собі доглядальниць. В останні роки після смерті матері вони майже не спілкувалися з дідом, оскільки цьому перешкоджала позивачка.

ОСОБА_8 бажав подарувати квартиру ОСОБА_9, однак, останній відмовлявся, тоді дід подарував квартиру дружині сина - ОСОБА_10 , а вже ОСОБА_9 в установленому законом порядку отримав цю квартиру у спадок після смерті дружини.

Вважають позов безпідставним, ОСОБА_8 чітко усвідомлював зміст договору дарування і його наслідки, бажав укласти саме договір дарування, про ніяке довічне утримання вони навіть ніколи не розмовляли. Просили у задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з позовом не згодна, оскільки на час вчинення договору дарування ОСОБА_6 розумів значення своїх дій, вона особисто роз'яснила йому наслідки укладення договору дарування, читала сам договір вголос, та можливість укладення договору довічного утримання, але він наполягав саме на укладенні договору дарування.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши спадкову справу №350/2014 до майна померлого 24.06.2014р. ОСОБА_8 , спадкову справу №586/2014 до майна померлого 27.07.2014р. ОСОБА_9, спадкову справу №7/2009 до майна померлої 13.09.2009р. ОСОБА_10 , встановив наступні обставини, та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 05 травня 2002 року, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради. В цій квартирі ОСОБА_8 постійно проживав та був зареєстрований з грудня 1978 року.

Згідно договору дарування від 06.07.2009р., ОСОБА_8 подарував ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_5, договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11

13.09.2009р. ОСОБА_10 померла , після її смерті свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру, отримав її чоловік ОСОБА_9 .

24.06.2014р. помер ОСОБА_8 , із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась дочка ОСОБА_6 , та ОСОБА_12

27.07.2014р. помер ОСОБА_9 , із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_7, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, після смерті батька . Син ОСОБА_14 відкликав свою заяву про прийняття спадщини після смерті батька .

Позивач ОСОБА_8, звернувшись до суду із позовом 17.01.2014р. вказав, що договір дарування було укладено шляхом введення його в оману ОСОБА_14, він не мав наміру укладати договір дарування, а бажав укласти договір довічного утримання, адже потребував сторонньої допомоги та догляду.

Правонаступник позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_4 пояснили, що в силу свого віку та хворобливого стану ОСОБА_8 не міг повністю розуміти значення та наслідки своїх дій , та допустив помилку щодо обставин укладеної угоди.

Медичними довідками, виписками з історії хвороби ОСОБА_8, які наявні в матеріалах справи, підтверджується , що з 21.09 по 17.10.2008 року ОСОБА_8 знаходився на стаціонарному лікуванні в Першій міській лікарні судинно-неврологічного відділення протягом 26 днів, при госпіталізації був у свідомості, був оглянутий лікарем-психіатром, винесено діагноз: "Наслідки органічного враження головного мозку зі зниженням інтелектуально-мнестичних функцій з емоційно вольовою лабільністю". Лікарями невропатологом та іншими спеціалістами порушення психічної діяльності не відмічені. Був виписаний із відділення із покращенням .

Наступне звернення до лікаря було 03 липня 2009 року, коли ОСОБА_8 був оглянутий невропатологом поліклініки за місцем проживання для направлення на планове лікування у госпіталь інвалідів війни, лікарем оформлена путівка до ГІВВВ № 167 з 24.07.2009 року.

06 липня 2009 року ОСОБА_15 уклав оспорюваний правочин.

В подальшому ОСОБА_8 лікувався стаціонарно з 24.07.2009 року по 10.08.2009 року у неврологічному відділенні госпіталю інвалідів ВВВ, зі скаргами на слабкість кінцівок, утруднення пересування, підвищення артеріального тиску, періодичні болі в хребті при рухах. Діагноз «дисцикуляторна атересклеротична енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. Наслідки інсульту. Помірний правосторонній геміпарез. Виражений вестибулоатактичний синдром ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз».

Наданими відповідачем фотокартками підтверджується , і таке не оспорювали позивачка, що ОСОБА_8 неодноразово у період 2008-2009 років перебував на дачі родини ОСОБА_14, разом з ОСОБА_9 та його дружиною ОСОБА_10, їх синами ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з їх родинами, разом святкували певні свята.

Рішенням від 20 жовтня 2016 року Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним,треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_12. З цього рішення суду вбачається, що в справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 під час укладення договору дарування спірної квартири 06 липня 2009 року не усвідомлював значення своїх дій.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона є «старшою по під'їзду», де проживав ОСОБА_8, у них усі тридцять років були дружні , довірительні стосунки. Їй відомо, що у 2008р. ОСОБА_8 переніс інсульт, після інсульту він пересувався з палицею. У 2010р. він ще самостійно пересувався, ОСОБА_6 постійно навідувалась до нього, а з 2012р. його і фізичний і психічний стан зовсім погіршився, ОСОБА_6 стала проживати разом з ним, так як він не міг самостійно себе обслуговувати. Нікого, хто б допомагав чи відвідував ОСОБА_8, крім доньки ОСОБА_6 , вона не бачила. ОСОБА_19 ніколи їй не розповідав про те, що знайшов сина, спілкується з ним, хоча розповідав їй всі події свого життя та побуту . Вже десь за рік-два до смерті ОСОБА_8 їй розповів, що зробив велику помилку, що подарував свою квартиру комусь. Розповідав, що колись ходив до нотаріуса, підписував якісь документи, але не знав які, йому не сказали тоді.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка третя особа ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є донькою ОСОБА_8 Батько в 2008 році переніс інсульт, після чого став себе погано почувати, вони з сестрою найняли йому доглядальницю, оскільки за характером роботи не могли постійно йому допомагати. . Вже десь з 2010 року до батька переїхала ОСОБА_6, бо йому була потрібна постійна допомога. В 2013 році, коли було потрібно переоформити договори на комунальні послуги вони і знайшли цей оспорюваний договір і дізналися, що квартира вже не належить батькові. Батько в 2009 році дуже погано ходив і не міг самостійно кудись поїхати,тим більше на дачу за місто. ОСОБА_7 вона ніколи не бачила і навіть не знала про їх існування.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що є братом відповідача, а ОСОБА_8 приходився йому дідом. ОСОБА_8 познайомився із їх батьком ОСОБА_9, у 2008р., одразу визнав ОСОБА_9 своїм сином, а їх онуками, вони стали часто зустрічатись, спільно святкувати різні події, збирались в основному на дачі у ОСОБА_9. ОСОБА_8 був на похоронах його матері ОСОБА_10 у вересні 2009р., він самостійно пересувався і взагалі він до другого інсульту був доволі міцним , веселим, і ніяким чином не справляв враження чоловіка, який потребує сторонньої допомоги. Про те, що вони зобов'язані його доглядати, допомагати ніколи мова не йшла, дід мав достатньою пенсію, щоб забезпечувати себе самостійно. Подарувати дружині сина квартиру це була власна ініціатива діда, його ніхто не примушував і він зробив їм цей дарунок без взаємних зобов'язань. Мати за життя ініціювала ремонт в його квартирі, адже квартира перебувала в занедбаному стані, але не встигла. Звісно, що вони не мали наміру виганяти діда, у них було власне житло, отже це цілком зрозуміло, що через добре відношення до нього вони дозволили йому проживати у цій квартирі довічно.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

ОСОБА_19 по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд повинен установити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд вважає, що позивачем на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів - доведена наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття дарувальником ОСОБА_8 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: 80-річний вік дарувальника, його стан здоров'я ( медичними документами встановлюється перенесення ним ішемічного інсульту, порушення рухової активності, зниження його інтелектуально - мнестичних та когнитивних функцій ще з 2008 року, що в свою чергу, враховуючи досить похилий його вік не могло не прогресувати) та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; і, насамперед, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року та у справі № 6-201цс15 від 21 жовтня 2015 року.

З огляду на викладене суд , установивши, що ОСОБА_8 , як людина похилого віку і за станом здоровя потребує сторонньої допомоги та догляду , погодився на передачу квартири, яка була його єдиним житлом та у якій він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_10 лише за сподівання та умови довічного надання допомоги та догляду й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і обдарованою та її родиною, доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Що стосується заявленого відповідачами клопотання про застосування позовної давності, оскільки позивачем пропущені строки звернення до суду, то , по-перше, з огляду на вищезазначені обставини, суд погоджується, що сам ОСОБА_8 міг усвідомити порушення свого права та наявність помилки при укладенні правочину після другого інсульту в 2012 році, коли вже взагалі не міг обходитися без сторонньої постійної допомоги, а відповідач йому таку не надавав. По-друге, на теперішній час позивачем по справі є правноступник дарувальника, стосовно якої строк позовної давності взагалі не є порушеним.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, з відповідача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. ( за позовні вимоги про визнання свідоцтва незаконним та скасування його державної реєстрації, не сплачені при подачі уточненої позовної заяви) підлягає стягненню на користь держави, а на користь позивача сплачені нею судові витрати при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 06 липня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13 зареєстрованим за № 1805, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , за яким остання отримала в дар від ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом , виданого Другою Миколаївською нотаріальною конторою від 02 лютого 2015 року, зареєстрованого за № 5-32, на право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 від 02.02.2015 року за № 8576797 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведену на підставі Свідоцтва на право на спадщину за законом за № 5-32 від 02 лютого 2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_7 243 грн. 60 коп. судового збору та на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Гуденко