Справа № 285/2349/15-ц
провадження у справі № 2/0285/269/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28 березня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді………………....................ОСОБА_1

ОСОБА_2

з участю:

представника ОСОБА_3

представника відповідача-позивача…………Шостака М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_4

про стягнення кредитної заборгованості, -

та за позовом ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» в особі Новоград-Волинського відділення ЖРУ «Приватбанк»

третя особа Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо»

про розірвання кредитного договору, договору іпотеки та звільнення іпотечного майна з-під застави

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ОСОБА_5) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свій позов обґрунтовувало тим, що 17.07.2007 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZRW1GK00004020, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США з терміном повернення до 16.07.2017 року та зі сплатою відсотків, комісії та інших витрат за користування кредитом.

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, позивач просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість за кредитом у розмірі 3 466,03 доларів США, заборгованість із сплати процентів за користування кредитом в розмірі 1 179,91 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом в розмірі 1 391,42 доларів США, пеню в розмірі 1 961,92 доларів США, штраф за порушення зобовязання в розмірі 411,72 доларів США та судові витрати в розмірі 1 787,34 грн.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору № ZRW1GK00004020 від 17.07.2007 року, договору іпотеки будинку по пров. Плеханова, 3 в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Будинок), стягнення на його користь 55 000 грн. невиплачених коштів, звільнення Будинку з іпотеки та зняття заборони на відчуження зазначеного предмету іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.08.2007 року між ним та відповідачем укладений кредитний договір № ZRW1GK00004020, за умовами якого відповідач надав йому кредитні кошти у розмірі 22500,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобовязання між позивачем та банком укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 передав в іпотеку Будинок. Фактично банк надав йому в користування лише 20 000 дол. США. 22.05.2012 року позивач достроково погасив у повному обсязі залишкову заборгованість по кредиту, однак банк відмовляється надати підтвердження факту повного виконання ним умов кредитного договору та зняти заборону з предмету іпотеки. Зазначив, що ОСОБА_5 при виконанні оспорюваного кредитного договору порушив істотні умови останнього, а саме: не видав графіка погашення кредиту; не виплатив цільові кредитні кошти в сумі 2500 дол. США «на сплату страхових платежів», що є підставою для розірвання договору. Також при розірванні основного договору необхідно розірвати і похідний - договір іпотеки, зі звільненням будинку по пров. Плеханова, 3 в м. Новоград-Волинський з-під застави.

Представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Пояснив, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов договорів страхування майна та особистого страхування, укладених одночасно з кредитним договором, а відповідно й умов кредитного договору, станом на день звернення з даним позовом до суду за ОСОБА_4 рахується заборгованість по кредитному договору. Пояснив, що кредитний договір був укладений не 17.07.2007 року, а 20.08.2007 року, а дату, зазначену в самому договорі вважає технічною помилкою. З висновками експертиз не згоден, вважає, що експертом не повністю досліджені матеріали справи, зокрема, порядок сплати страхових платежів, та він вийшов за межі експертизи, давши правову оцінку умовам кредитного договору. Останній платіж ОСОБА_4 був здійснений 22.05.2012 року. Не заперечив, що відсоткова ставка за кредитом двічі змінювалась: в 2008 році до 12,12 %, про що додаткова угода дійсно не укладалась, оскільки чинне на той час законодавство не цього вимагало, та в 2010 році до 11,62 %, про що була вже укладена з ОСОБА_4 додаткова угода.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 просив відмовити як за безпідставністю, так і за пропуском строків звернення до суду.

Представник ОСОБА_4 позов ОСОБА_5 не визнав, мотивуючи тим, що взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 виконав у повному обсязі, повернув кредит та сплатив відсотки за користування ним. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 підтримав, просив його задовольнити. Факт належного виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань підтверджується квитанціями про своєчасне повернення кредитних коштів, які ОСОБА_5 спрямовував на сплату страхових внесків за договорами страхування майна та особистого спрямування. Суми платежів, зазначені у квитанціях, і час сплати даних платежів свідчать про те, що він перераховував кошти саме на погашення кредиту, пов'язану зі сплатою ОСОБА_5 страхових внесків. Вважає, що умови і кредитного договору, і договорів страхування виконувалися позичальником належним чином. При цьому останні вважає нікчемними, оскільки ліцензію на страхування майна Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» отримало лише в 2011 році. Вважає, що договори страхування не можуть бути підставою для нарахування заборгованості по кредитному договору. Окрім того, ОСОБА_5 належним чином не виконав свої зобовязання перед відповідачем, не видавши йому частину кредиту в розмірі 2 500 доларів США та не повідомивши його про розмір та дату перерахування страхових платежів та про розмір заборгованості за кредитним договором.

Просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, як за безпідставністю, так і за пропуском строків звернення до суду, який сплив в день останнього платежу, здійсненого ОСОБА_4, а саме: 22.05.2012 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 20.08.2007 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZRW1GK00004020, за умовами якого Банк надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17.07.2007 року по 16.07.2017 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 22500,00 дол. США на наступні цілі: 20000,00 дол. США на покупку нерухомості, а також у розмірі 2500,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2017 року; винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту; відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 Кредитного договору та винагорода за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Згідно з пп.7.1 та 2.3.3. договору погашення кредиту здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами у розмірах 306,74 доларів США з «20» по «25» число кожного місяця.

Крім того, сторони передбачили у кредитному договорі (п.п.4.1, 5.4, 7.4.) відповідальність позичальника за порушення зобовязань у формі:

- пені в розмірі 1,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та винагороди;

- штрафу у розмірі 250 грн.+5 % від суми позову за порушення строків платежів більш, ніж на 30 днів;

- відсотків у розмірі 2,43 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

20.08.2007 року між позивачем та відповідачем, на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, укладено договір іпотеки ВЕХ №13 від 20.08.2007 року, яким ОСОБА_4 передав в іпотеку Будинок.

20 серпня 2007 року між позивачем та ТДВ «СК «Кредо» укладено договір особистого страхування № ZRW1LK00052980 від 20.08.2007 року (далі Договір особистого страхування) (а.с.66,67), відповідно до якого страховик зобовязується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови правил страхування, Договір особистого страхування укладено на виконання Договору іпотеки, укладеного між Банком то позивачем, з метою забезпечення виконання зобовязань позивачем за Кредитним договором.

20 серпня 2007 року між позивачем та ТДВ «СК «Кредо» укладено договір страхування майна № ZRW1LK00052979 від 20.08.2007 року (далі Договір страхування майна) (а.с.68,69), відповідно до якого страховик зобовязується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або іншій особі визначеній у цьому договорі страхувальником на користь якої укладено цей договір, а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Строк дії обох договорів страхування з 20.08.2007 року по 19.08.2008 року включно, при бажанні страхувальника застрахуватися самому або застрахувати майно на строк, більший за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, договори діють 12 місяців (один рік) і щорічно лонгуються на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати страхових платежів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За змістом статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження неналежного виконання ОСОБА_4 своїх договірних зобовязань по кредитному договору позивачем надано суду розрахунок заборгованості станом на 31.08.2016 року (далі ОСОБА_6 заборгованості), який включає в себе: заборгованість за кредитом 3 466,03 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1 179,91 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом 1 391,42 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 1 961,92 доларів США та штраф 411,72 доларів, а всього на загальну суму 8 411,01 доларів США.

На спростування правильності проведеного позивачем розрахунку представником відповідача були заявлені клопотання про проведення фінансово-економічних експертиз.

Як вбачається з описової частини дослідження висновку судово-економічної експертизи № 278/16-45 від 30.09.2016 року, проведеної у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, за результатами дослідження ОСОБА_6 заборгованості встановлено, що розмір відсоткової річної ставки за користування кредитом змінювався з 10,08 % 25.11.2008 року до 12,12 % 29.06.2010 року та до 11,62 % 20.05.2015 року, при цьому відповідні повідомлення щодо зміни розміру процентної ставки відсутні, що є змінами до умов кредитного договору. Окрім того, ОСОБА_5 не укладались Графік погашення кредиту, що є невідємним додатком до кредитного договору, та додаткова угода стосовно зміни річної відсоткової ставки.

За результатами висновку № 278/16-45 наданий позивачем ОСОБА_6 заборгованості не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту. Визначити ж розмір фактичної заборгованості позичальника ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 станом на 20.05.2015 року за укладеним між ними кредитним договором з урахуванням здійснених платежів, неможливо у звязку з ненаданням ОСОБА_5 експерту графіка погашення кредиту та додаткової угоди стосовно зміни річної відсоткової ставки.

Згідно висновку судово-економічної експертизи № 150035/16-45 від 31.01.2017 року, проведеної у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, позичальником ОСОБА_4 отримана готівка з каси банку на загальну суму 20 000 доларів США, повернута сума коштів становить 29 174,62 доларів США. ОСОБА_4 не була допущена прострочка поточних платежів за кредитним договором з дня його укладення 20.08.2007 року по 22.05.2012 року. Враховуючи те, що на дослідження експерту не була надана кредитна справа ОСОБА_4, графік погашення кредиту та додаткова угода стосовно зміни річної відсоткової ставки до кредитного договору, встановити розрахункові підстави для нарахування поточної заборгованості та штрафних санкцій після 22.05.2012 року, неможливо.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження неналежне виконання позичальником своїх договірних зобовязань та порушення прав позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит.

Як на підставу розірвання кредитного договору, ОСОБА_4 та його представник посилаються на виконання перед ОСОБА_5 зобовязань шляхом повного погашення кредиту та на ч.2 ст.651 ЦК України. Істотними змінами, на думку представника ОСОБА_4, є: невидача ОСОБА_5 графіку погашення кредиту; збільшення відсоткової ставки без укладання додаткової угоди з ОСОБА_4 та не виплата банком страхових коштів в сумі 2 500 доларів США для проведення розрахунку зі страховиком.

В силу положень статей 3 та 627 ЦК України одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності умов, вказаних у частині другій статті 652 ЦК України, а саме:

в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Зазначені позивачем істотні зміни умов кредитного договору в даному випадку не впливають на неможливість виконувати умови кредитного договору, а відтак і не можуть вважатись істотною зміною обставин для сторін даного договору в розумінні ст.652 ЦК України.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову про розірвання кредитного договору, оскільки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді обставини порушення ОСОБА_5 істотних умов кредитного договору.

Аналізуючи положення пунктів 2.1.3, 2.2.7, 7.1 оспорюваного кредитного договору, суд прийшов до переконання, що ними не визначено обовязок банку видати готівку через касу у розмірі 2500 дол. США на сплату страхових платежів. Твердження представника ОСОБА_4, що розрахунок заборгованості останнього підтверджує, що банк не видав йому зазначені кошти (у графі сальдо поточне зазначена сума лише 20 000 дол. США) не підтверджують обовязку банку виплатити зазначені кошти позичальнику на руки. Також, той факт, що ОСОБА_4 мав намір отримати на руки саме 20 000 дол. США підтверджується і його заявою про видачу готівки. Оскільки з наданих представниками сторін доказів судом не встановлено обовязку банку виплатити ОСОБА_4 цільові кредитні кошти в сумі 2500 дол. США, призначені на сплату страхових платежів, тому відсутні підстави для стягнення цих коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, а тому й в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

Крім того, враховуючи, що не підлягають задоволенню основні позовні вимоги, відхиленню підлягають також і похідні позовні вимоги, зокрема, щодо розірвання договору іпотеки, звільнення Будинку з іпотеки та зняття заборони на відчуження зазначеного предмету іпотеки.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 208, 212-216, 218 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» в особі Новоград-Волинського відділення ЖРУ «Приватбанк», третя особа Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо», про розірвання кредитного договору, договору іпотеки та звільнення іпотечного майна з-під застави відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя О.О. Літвин