Провадження № 22-ц/780/670/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 25.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Михайлісько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - комунальне госпрозрахункове підприємство «Мислін» про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку,

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 липня 2014 року його було звільнено з посади директора КГП «Мислін» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, яку він обіймав починаючи з 3 лютого 2014 року. Проте всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку при звільненні йому виплачені не були, а тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути їх з Михайлісько-Рубежівської сільської ради на свою користь за період з 1 квітня 2014 року по день ухвалення рішення судом виходячи з середньомісячної заробітної плати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді директора КГП «Мислін» у період з 3 лютого 2014 року по 24 липня 2014 року та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно із Статутом, затвердженим рішенням Михайлісько-Рубежівської сільської ради від 29 липня 2011 року, КГП«Мислін» засноване на власності територіальної громади с. Михайлівка Рубежівка та с. Забуччя Києво-Святошинскього району Київської області та підпорядковане Михайлісько-Рубежівській сільській раді, зокрема до компетенції сільської ради належить призначення та звільнення директора підприємства (п. 1.1., 4.3.3 Статуту).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а також вини відповідача у невиплаті йому заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного ОСОБА_3 України № 6-60цс 11 від 21 листопада 2011 року та № 6-64цс 13 від 3 липня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи позов та доводи апеляційної скарги, позивач зазначав, що відповідачем не був йому виплачений розрахунок при звільненні, що є підставою для покладення на роботодавця відповідальності за затримку у порядку, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення трудового законодавства, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обовязку щодо виплати вищезазначених сум, оскільки крім факту перебування у трудових відносинах з відповідачем, матеріалами справи не підтверджено винні дії (бездіяльність) відповідача у невиплаті позивачу всіх сум, що належали йому при звільненні, існування заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, середньомісячний розмір такої заробітної плати, а також звернення до відповідача з вимогою про виплату відповідних коштів.

При цьому долучений розрахунок не може бути покладений в основу судового рішення як такий, що складений за власними переконанням позивача без реального відображення умов трудових відносин сторін.

Заперечуючи проти позову, відповідач, серед іншого посилався, а суд взяв до уваги, те, що на КГП «Мислін» починаючи з 2013 року по день прийняття рішення від 20 січня 2016 року про ліквідацію підприємства, в тому числі і в період перебування позивача на посаді директора, звітність до органів доходів і зборів та інших фондів не здавалася, зокрема звіт форми № Д4 про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, єдиний внесок не нараховувався, нарахування заробітної плати в установленому Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядку не проводилося, а також відсутні оформлені належним чином первинні бухгалтерські документи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяла всебічному і повному з'ясування обставин справи та роз'яснила сторонам їх право на подання доказів у справі (ч. 2 ст. 303 ЦПК України), проте будь-якого результату це на дало, а тому відповідно до принципу диспозитивності спір розглянуто в межах заявлених вимог на підставі наявних доказів у справі (ст. 31 ЦПК України).

Отже, обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_3