АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернулась з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що згідно з розпорядженням органу приватизації - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/321-06 від 16.08.2006 р., її батьку - ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким останньому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, який був зареєстрований на момент смерті та постійно проживав разом з нею у даній квартирі. 29.04.2011 року вона звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті батька, де б вона не була та з чого б вона не складалась. Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 90/2011. 21.08.2013 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у спадщині, іншим спадкоємцем першої черги за законом є дружина померлого - ОСОБА_2, якій нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку у спадщині, яка складається зі згадуваної квартири. Враховуючи, що вона не висловлювала письмової згоди на приватизацію займаної квартири, просила суд визнати поважними причини пропущення позовної давності, визнати незаконним розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/321-06 від 16.08.2006 року, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на кв. АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4 на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/321-06 від 16.08.2006 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року позовну заяву задоволено.

Визнано незаконним розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради№ 1/321-06 від 16 серпня 2006 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 46,6 кв.м., видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 16 серпня 2006 року ОСОБА_4 на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/321-06 від 16 серпня 2006 року.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 16.08.2006 року було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким йому належала на праві приватної власності кв. АДРЕСА_1; в свідоцтві право власності на житло зазначено, що ця квартира була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 46,6 кв.м.

Свідоцтво про право власності на житло видано згідно з розпорядженням № 1/321-06 органу приватизації від 16.08.2006 р. Згідно витягу № 11989515 від 28.09.2006 р. комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», дана квартира 28.09.2006 р. була зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на праві приватної власності за реєстраційним № 16207319.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 На момент смерті ОСОБА_4 був зареєстрований разом з позивачем та постійно проживав у даній квартирі.

29.04.2011 року позивач як спадкоємець першої черги звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті батька, де б вона не була та з чого б вона не складалась, яку було зареєстровано в реєстрі за № 7- 421, також було заведено спадкову справу за № 90/2011.

21.08.2013 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 7-893 на ? частку у спадщині, яка складається з кв. АДРЕСА_1, загальною площею 46,6 кв.м., що належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.08.2006 р. Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 1/321-06 від 16.08.2006 р., іншим спадкоємцем першої черги за законом також була визнана дружина померлого - ОСОБА_2, якій державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 08.06.2013 року було видано свідоцтво про право на спадщину на ? частку у спадковій квартирі.

З наявних в матеріалах справи паспорта громадянина України, свідоцтва про народження, довідки про склад сім'ї позивача вбачається, що вона досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 14.11.1997 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

З заяви позивача від 17 липня 2006 року, вбачається, що вона використала своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3, в приватизації квартири, де проживає за адресою: АДРЕСА_1 участі не приймає та претензій по даному питанню ні до кого не має (а.с.67).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент приватизації її батьком квартири позивач мала невикористане та нічим не обумовлене право на приватизацію гарантованої законом частки, а відповідач не мав права відмовити позивачу у приватизації займаного нею житла, як повнолітньому члену сім'ї наймача, яка була не тільки зазначена в поданій до органу приватизації довідці про склад сім'ї, а постійно мешкала та була зареєстрована разом із наймачем у цій квартирі.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як зазначалося вище, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_5, зі змісту якої вбачається, що позивач участі у приватизації квартири по АДРЕСА_1 не приймає та не має заперечень з цього приводу (а.с. 67). Така заява отримана та зареєстрована органом приватизації 17 липня 2006 року.

Наведений письмовий доказ спростовує посилання позивача на те, що її було усунуто від приватизації спірної квартири та свідчить про те, що вона була обізнана про таку приватизацію та добровільно відмовилась від участі.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 27 січня 1994 року згідно з розпорядженням № 3/393-94, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві спільної власності гр. ОСОБА_6 та членам її сім'ї ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 43,39 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 21 755 крб. (а.с.83).

Аналіз зазначених доказів та обставин справи свідчить про дотримання відповідачем вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та відсутність порушень прав ОСОБА_3 з боку Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

Однак, суд першої інстанції вищенаведене залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, який спростовується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.256, 257, 261 ЦК України не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, судом встановлено, що ? частина спірної квартири по АДРЕСА_1 також успадкована апелянтом - ОСОБА_2, яка до участі у справі залучена не була .

Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, виключено можливість суду апеляційної інстанції скасувати рішення у разі не залучення особи до участі у справі і вирішення судом першої інстанції питання про права та обов'язки такої особи, з направленням справи на новий розгляд.

При цьому, апеляційний суд законодавчо не наділено правом скасувати рішення, після чого, залучивши на стадії апеляційного провадження таку особу до участі у справі, вирішити спір відносно її прав, оскільки відповідно до норм процесуального закону така особа має права й обов'язки при розгляді справи в суді першої інстанції, які порушуються у разі відсутності участі її в цій інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.88 ЦПК України, з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 30 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 30 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова