Ухвала

іменем україни

27 січня 2017 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцовВ.О., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі законного представника - ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради, ОСОБА_4, про виселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 03 лютого 2005 року між ПАТ «КБ ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 03 лютого 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 03 лютого 2005 року укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

07 грудня 2012 року на підставі свідоцтва від цієї ж дати відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна боржника в рахунок погашення боргу, у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися, майно не реалізували, Банк залишив за собою квартиру, що є предметом іпотеки, набувши прав власника. Відповідачі були попередженні про добровільне звільнення квартири відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», однак вимогу не виконали.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених вимог, просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ ПриватБанк» просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6‑1484цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, які згідно зі ст. 360‑7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Змінюючи рішення суду першої інстанції щодо правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, вірно виходив із того, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки квартира передана в іпотеку банку набута у власність іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду апеляційної інстанції вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк»у відкритті касаційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі законного представника - ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради, ОСОБА_4, про виселення.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов

і кримінальних справ