24.02.2017 Єдиний унікальний номер 205/7679/16-ц
Провадження № 2/205/544/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Романової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2016 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с.1-2).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 вересня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір №2/9-2013 про виготовлення меблів, відповідно до умов якого відповідач зобовязався виготовити меблі, строком до 15 жовтня 2013 року.

На виконання умов договору позивач сплатив 20 000,00 грн. передоплати. Згодом позивач на вимогу відповідача надав йому грошові кошти в сумі 1 000,00 грн., 6 000,00 грн., 4 500,00 грн., 3 000,00 грн., отже відповідач отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 34 500,00 грн.

У встановлений строк відповідачем не виконано умови договору, у зв'язку із чим, позивач звертався до нього з вимогою виконати умови договору, але останній ухиляється від виконання своїх зобовязань за вказаним договором.

На теперішній час умови договору не виконано, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому уточнивши свої вимоги просить суд зобовязати ПП Корсун ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, виконати умови договору, а саме: виготовити, доставити та установити меблі: дитячу стінку, яка складається з 2 (двох) ліжок, шафи 4-ох створчатої, шафи 2-ох створчатої, шафи навісної та сходинок; стіл з тумбою 1600*600; полички навісної; шафи кутової з фасадом під скло, в термін 1 (один) місяць з дня винесення рішення суду; стягнути з ПП Корсун ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, неустойку у розмірі 34 560 грн.; стягнути з ПП Корсун ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

В судове засідання позивач не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував (а.с.22).

Відповідач в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» №9 від 09.02.2017 року в матеріалах справи (а.с.23). Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилав.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Підставою звернення позивача до суду є захист його прав як споживача.

У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, законів України, практику Верховного Суду України, підзаконні нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Суд, зясувавши обставини спору та перевіривши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України від 12.05.1991 року № 1023-XII. Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

В ході судового розгляду встановлено, що 02 вересня 2013 року між сторонами укладено договір №2/9-2013, відповідно до умов якого предметом договору являється виготовлення меблевих виробів: дитяча стінка, стіл з тумбою, шафа кутова з фасадом під скло. Вартість замовлення сторони погодили в сумі 32 000,00 грн. Строком виконання замовлення до 15 жовтня 2013 року (а.с.4).

На виконання умов договору позивач сплатив ФОП ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 34 500,00 грн. (з.а.с.4).

Визначаючи характер правовідносин та правові підстави, що виникли між сторонами суд вважає, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором побутового підряду.

Згідно ст.. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст. 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту кладення договору або його умов.

За умовами ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

У відповідності до вимог ст.. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих ЦК України, застосовується законодавство про захист прав споживачів, що передбачено ч.3 ст. 865 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 867 ЦК України, замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними.

Так, у ч.1 ст..872 ЦК України зазначено, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором:

1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості;

2) розірвання договору та відшкодування збитків.

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», - споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Однак, як встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 не звертався до ФОП ОСОБА_2 із заявами про відмову від договору побутового підряду, а також не звертався до суду з заявою про розірвання вказаного договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене суд приходить висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного.

Згідно до ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.2,3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Аналізуючи доводи позивачки щодо завданої їй внаслідок дій відповідача моральної шкоди, суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у звязку із чим, суд відмовляє у їх задоволенні.

Крім того, вирішуючи питання щодо сплати судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України та вимог Закону України «Про судовий збір», судові витрати віднести на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 655-656, 673, 676, 678, 680 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 197, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, ?

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула