САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/3294/16-ц
Провадження № 2/206/61/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С.В., при секретареві Щербині Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про виселення ,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 23.08.2007 року було укладено кредитний договір №DNU0G108661516 відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 49000 долари США строком до 23.08.2027 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 23.08.2007 року було укладено договір іпотеки №DNU0G108661516, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, квартиру загальною площею 42,00 житловою площею 26,60 кв.м., що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Молодогвардійська,7/3. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав. Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2014 року на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, було звернено стягнення шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк». Рішення набрало законної сили. Позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останнім законні вимоги позивача були проігноровані. Представник позивача уточнивши позовні вимоги просив ухвалити рішення, яким виселити відповідача з квартири АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки.

Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що спірну квартиру відповідач придбав за власні кошти, а лише потім в рахунок забезпечення повернення кредитних коштів передав її в іпотеку. У звязку з чим, відповідач без надання іншого жилого приміщення не може бути виселений з предмету іпотеки.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір , за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 49000 дол. США на строк до 23.08.2027 року на купівлю житлового будинку.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між банком та ОСОБА_2 також 23 серпня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2007 року квартиру за адресою: м. Дніпро (ОСОБА_1), вул. Молодогвардійська,7/3.

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району»ОСОБА_1 міської ради ремонтно-експлуатаційна дільниця №2 від 05.05.2015 року, в зазначеній квартирі зареєстрований: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Також судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.03.2014 року у зв'язку з неналежним виконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» було звернуто стягнення на квартиру за адресою: м. Дніпро (ОСОБА_1), вул. Молодогвардійська,7/3, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені боржника договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Заявляючи вимоги про виселення відповідача зі спірної квартири, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, а відповідач на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно житлове приміщення не звільнив.

Суд вважає, що такі позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону Про іпотеку підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом наведених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

Спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником.

Дана обставина підтверджується кредитним договором, в якому зазначено, що відповідачу надаються кредитні кошти на купівлю житлового будинку, а не квартири. До того ж, представник позивача в судовому засіданні також підтвердив, що відповідач придбав спірну квартиру за власні кошти, а потім вже уклав кредитний договір, в забезпечення виконання зобовязань за яким передав квартиру в іпотеку ( а.с.191).

Разом з цим, представник позивача у своєму позові, як і в ході судового розгляду, не скористався роз'ясненим судом правом, не уточнив позовних вимог і не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідач повинен бути виселеним з іпотечного житла. Доказів про наявність у відповідача іншого житла, крім переданого в іпотеку, суду не надано.

Враховуючи, що в даній справі в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача зі спірної квартири без надання йому іншого постійного житла.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15.

З урахуванням наведеного, в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити.

У зв'язку з відмовою в позові відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Зайченко