Справа № 525/211/17
Номер провадження 2/525/179/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

29 березня 2017 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Гавриш О.В.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Багачка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, -

встановив:

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Великобагачанського районного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за розпискою.

В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що 18 листопада 2016 року (так зазначено в позовній заяві), відповідач ОСОБА_1 взяв у нього в борг 20000,00 гривень, які зобов'язався повернути 30 листопада 2016 року (так зазначено в позовній заяві), написавши відповідну розписку. Зважаючи, що відповідач станом на 01 лютого 2017 року не повернув суму боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу, три проценти річних, інфляційні нарахування, проценти за користування позикою, всього на загальну суму 66114,48 гривень.

В судове засідання позивач не з'явився, подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 12, 30).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у задоволенні вимог позивача, подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, яку підтримав в судовому засіданні (а.с. 23).

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 18 вересня 2009 року передав в борг ОСОБА_1 20000,00 гривень. ОСОБА_1 зобов'язувався повернути борг до 30 листопада 2009 року, але своїх зобов'язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 10). Термін виконання зобов'язання 30 листопада 2009 року.

Відповідач по справі не заперечував в судовому засіданні, що саме він написав, підписав та передав долучену до матеріалів справи розписку позивачеві (а.с. 10).

До пояснень відповідача по справі, що він фактично не отримував зазначену в розписці суму грошових коштів, суд відноситься критично.

Зміст розписки, долученої до матеріалів справи, не містить посилань про те, що дані кошти будь-яким чином стосуються договору купівлі-продажу будинку, який був укладений між позивачем і відповідачем 18 грудня 2009 року. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на положення ст. 58 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування, і вважає письмові докази відповідача по справі, а саме: 1) розписка від 04.12.2009 року про отримання позивачем ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_1 10000,00 гривень, в рахунок оплати по договору купівлі-продажу будинку; 2) договір купівлі продажу від 18.12.2009 року між сторонами по справі житлового будинку; 3) розписка від 18.09.2009 року про отримання позивачем ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_1 15000,00 гривень, в рахунок оплати по договору купівлі-продажу будинку, неналежними доказами по даній справі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як суб'єктного складу.

Між тим, судом встановлено, що позивач звернувся до суду про стягнення боргу (зобов'язання) після спливу строків позовної давності, перебіг позовної давності за вимогою позивача про повернення боргу розпочався з наступного числа місяця, зазначеного в розписці доданій до позовної заяви, а саме з 01 грудня 2009 року (а.с. 10), а до суду позивач звернувся пізніше, ніж через 7 років.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідна заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності подана відповідачем ОСОБА_1 до суду та підтримана ним в судовому засіданні (а.с. 23).

Отже, з наведених вище підстав в задоволенні позову позивача про стягнення з відповідача суми боргу, а також відповідних нарахувань на підставі вимог ст. 625 ЦК та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за період з 01 грудня 2009 року по 01 лютого 2017 року (як зазначено в розрахунку а.с. 11), слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 174, 179, 208, 209, 214, 215, 256, 259 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення через Великобагачанський районний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 29 березня 2017 року.

Суддя Ю.І. Ячало