Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/440/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.03.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Кіселика С.А.,

секретар Яковлєва Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ПАТ Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначав, що 28 липня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № 432/037-Ф01, за умовами якого Банк надав відповідачці, як позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового призначення кредит в сумі 20 000 доларів США зі строком повернення кредиту не пізніше 27 липня 2021 року та зі сплатою 13 процентів річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором, 31 липня 2006 року між Банком та ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку Банку пятикімнатну квартиру загальною площею 103,45 кв.м., житловою площею 70,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної часткової власності.

В порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором не виконує. Станом на 07 квітня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором всього у сумі 44 191,51 дол. США , що еквівалентно 1 140 197,92 грн., з яких сума заборгованості за кредитом 16 279,80 доларів США, що еквівалентно 420 039,82 грн.; сума заборгованості за відсотками 17 411,57 доларів США, що еквівалентно 449 240,95 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 45 368,03 дол. США, що еквівалентно112 700,80 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 6 132,11 дол. США, що еквівалентно 158 216,34 грн..

Умовами іпотечного договору передбачено, що Банк у разі невиконання або неналежного виконання основного зобовязання має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту від 28 липня 2006 року в сумі 1 140 197,92 грн. , звернути стягнення на квартиру, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій (а.с.2-6).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.155-157).

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.170-175).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, а представник відповідачів заперечила проти них і просила рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто кредитну заборгованість, тому суд не може змінити спосіб виконання такого рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

ОСОБА_4 до такого висновку суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, такий висновок не відповідає обставинам справи.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору №432/037-ФО1 від 28 липня 2006 року (а. с. 19-26) та договору іпотеки від 31липня 2006 року (а. с. 29-37).

Відповідно до кредитного договору №432/037-ФО1 від 28 липня 2006 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2, як позичальником, Банк за умовами договору надав відповідачці кредит для особистих потреб в сумі 20 000 доларів США, а відповідач зобовязалась повернути його у строк не пізніше 27 липня 2021 року зі сплатою відсотків за фактичний час користування кредитом та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному умовами договору кредиту відповідно до графіку погашення кредиту та відсотків.

В якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором кредиту, 31 липня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 3026, відповідно до якого відповідачами передано в іпотеку Банку п'ятикімнатну квартиру загальною площею 103,45 кв.м, житловою площею 70,2 кв.м, що належить відповідачам на праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_6 Сталінграда, 38 перейменовано на вулицю ОСОБА_6 України, а місто Кіровоград місто Кропивницький.

Предмет іпотеки належить відповідачам в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 26 грудня 2003 року по реєстру № 4593. Право власності зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2787964, наданий 10 лютого 2004 року обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне обєднане бюро технічно інвентаризації».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином зобовязання за договором кредиту від 28 липня 2006 року, тому Банк відповідно до умов кредитного договору на підставі ч. 2 ст.1050 ЦК України скористався правом вимоги про повне дострокове погашення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість станом на 03 листопада 2010 року у розмірі -155 040,94 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 16 279,80 грн., що еквівалентно 128 914,85 грн.; сума заборгованості за процентами - 26 126,09 грн.; пені в розмірі 5961,81 грн. та штраф за порушення п.п.3.3.2-3.3.17 відповідно до п.4.3 договору - 5000 грн., а всього на загальну суму : 166 002,75 грн.(а.с.149-150).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа , щодо якої встановлені ці обставини.

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

У випадку вимоги Банку про дострокове повернення кредиту, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився і, відповідно , позичальник зобовязаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (п.7.4 кредитного договору).

Сам факт закінчення строку дії кредитного договору у звязку зі зміною Банком строку його виконання достроковою вимогою про повне повернення позики та належних кредитору процентів, за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником (правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-125цс13 та у постанові № 6-153 цс 14 від 22.10.2014 року).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що ОСОБА_2 не погашає кредит з 02 липня 2008 року, а проценти не погашає з 16 квітня 2009 року, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2012 року не виконано.

Вказані обставини не заперечуються та підтверджені представником відповідачів.

Банком до позову надано розрахунок заборгованості станом на 07 квітня 2016 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 44 191,51 дол.США, що еквівалентно 1 140 197,92 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 16 279,80 доларів США, що еквівалентно 420 039,82 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом 17 411,57 дол.США, що еквівалентно 449 240,95 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 4 368,03 дол.США, що еквівалентно 112 700,80 грн. та пеня за несвоєчасне повернення відсотків 6 132,11 дол. США, що еквівалентно 158 216,34 грн.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

У разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель, як зазначено у ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом зазначених норм права право на звернення стягнення на предмет іпотеки належить виключно іпотекодержателю.

Пунктом 4.1 іпотечного договору, укладеного 31 липня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, передбачено, що у разі невиконання позичальником основного зобовязання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задоволення позову кредитора (Банку) про стягнення заборгованості за кредитним договором, не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим кредитним договором у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позов про звернення стягнення на іпотечне майно є зміною способу виконання рішення суду про стягнення заборгованості, не ґрунтується на положеннях ст.ст.3, 20 ЦК України, ст.33 Закону України «Про іпотеку» та на умовах кредитного і іпотечного договорів.

Заперечення представника відповідачів про те, що правильність висновку суду першої інстанції щодо неможливості зміни способу виконання рішення суду про стягнення заборгованості підтверджується правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-349цс16 від 13 квітня 2016 року, є безпідставними, оскільки предметом розгляду в даній справі були інші фактичні обставини, а саме: визнання прилюдних торгів недійсними та застосування у спірних правовідносинах Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки( ст.257 ЦК).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені).

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у письмових запереченнях під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 зазначила про застосування вказаних наслідків спливу позовної давності щодо частини позовних вимог і визнала заборгованість за кредитом в сумі 3 996 доларів США, тобто в межах трирічного строку (щомісячний платіж х 36 місяців)( а.с.118-125).

Враховуючи право звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах трирічного строку, а також ті обставини, що з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором Банк звертався у лютому 2011 року, з того часу і до звернення 27 квітня 2016 року з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно, строки позовної давності не переривались, правильними і обґрунтованими є доводи відповідача та її представника про пропущення позивачем строку позовної давності щодо заборгованості по кредитному договору за період з лютого 2011 року по 06 квітня 2013 року.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14).

Кредитним договором передбачено сплату процентів позичальником до дня повернення кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом та в разі порушення строків погашення кредиту або сплати процентів пені за кожен день прострочення платежу.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс15 і яку суд відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховувати при застосуванні цієї норми права.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, обґрунтованим є нарахування Банком процентів за користування кредитом у межах строку позовної давності за період з 07 квітня 2013 року по 07 квітня 2016 року в сумі 7 429,23 дол.США, що еквівалентно на час предявлення позову 191 683,71 грн..

У звязку з невиконанням ОСОБА_2 обовязку щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, обгрунтованим і правомірним є нарахування Банком пені за несвоєчасне погашення кредиту та за несвоєчасне погашення відсотків в межах строку позовної давності за період з 07 квітня 2015 року по 07 квітня 2016 року, а саме: 112 700,88 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та 158 216,35 грн. за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом.

Пеня нарахована Банком із розрахунку розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період.

Отже, оскільки існує заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2006 року в загальній сумі 462 600,94 грн., вимога Банку про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення вказаної заборгованості, є обґрунтованою та доведеною.

Розрахунок заборгованості, наданий Банком в межах строку позовної давності, відповідачами не спростований.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину такого рішення, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, а також з аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» , в розумінні норми статті 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Указана правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1923цс15.

Початкова ціна предмета іпотеки - квартири, що належить відповідачам визначається судом з урахуванням висновку оцінки вартості предмета іпотеки, наданої позивачем, в сумі 736 400 грн., яка в установленому законом порядку не спростована відповідачами (а.с.78-90).

Безпідставними є заперечення представника відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову у звязку з не співмірністю вартості іпотечного майна розміру заборгованості, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Як свідчать матеріали справи, Банк надав ОСОБА_2 кредит у іноземній валюті на споживчі цілі.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 вересня 2015 року у справі №6-483 цс 15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України підлягає обовязковому застосуванню судами.

Як підтверджується матеріалами справи, передана в іпотеку квартира виступає як забезпечення зобовязання громадянки України ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим Банком в іноземній валюті.Вказана квартира використовується як постійне місце проживання позичальника та майнових поручителів і Банком не доведено наявність у відповідачів іншого нерухомого житлового майна. Загальна площа квартири, що перебуває в іпотеці, не перевищує 250 кв.м., а відповідачі, як пояснив їх представник, не є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидію корупції», тому правовідносини, що виникли між Банком та відповідачам щодо звернення стягнення на іпотечне майно, регулюються Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зупиненню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог сплачений Банком судовий збір всього в сумі 14 571,91 грн , з яких при подачі позову- 6939 грн. та при подачі апеляційної скарги- 7632,91 грн., а саме з кожного з відповідачів по 7 285 грн.96 коп..

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2016 року скасувати.

Позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 432/037-ФО1 від 28 липня 2006 року, в загальній сумі 462 600,94 грн. , що складається станом на 07 квітня 2016 року з: заборгованості за відсотками 7 429 дол.США, що еквівалентно 191 683,71 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 4 368,03 дол. США, що еквівалентно 112 700,80 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків 6 132,11 дол.США, що еквівалентно 158 216,34 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: пятикімнатну квартиру загальною площею 103,45 кв.м., житловою площею 70,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (перейменовано - вул. ОСОБА_6 України) і належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 26 грудня 2003 року , реєстр № 4593, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 736 400 грн. (сімсот тридцять шість тисяч чотириста гривень), але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, складеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі по 7285,96 грн. з кожного.

На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час дії цього Закону, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, зупинити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.ОСОБА_7Кіселик