АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5641/16-ц Номер провадження 22-ц/786/328/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представника відповідача Ясниської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення суми індексації, середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення суми індексації, середнього заробітку. Свої вимоги мотивує тим, що 12 листопада 2013 року він був прийнятий на роботу в ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» формувальником машинного формування по 1-му розряду, 06 листопада 2014 року звільнений. Вказував, що відповідач не виплатив заробітну плату в розмірі, визначеному колективним договором, не виплатив компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушеннями строків виплати, а також не проводив індексацію заробітної плати. Просив суд стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на його користь 856,25 грн. розміру індексації заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 52 008 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_3 суму індексації заробітної плати в розмірі 442 грн. 19 коп., 500 грн. в рахунок компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 942 грн. 19 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути судові витрати з відповідача.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 12.11.2013 р. за наказом № 77 від 12.11.2013 р. ОСОБА_3 прийнятий на роботу формувальником машинного формування ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» (а.с 5).

06.11.2014 р. за наказом № 68 від 06.11.2014 р. він звільнений з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Індексація заробітної плати позивача відповідачем не проводилася.

Відповідач надав суду довідку про індексацію заробітної плати позивача за період з грудня 2013 р. по листопад 2014 р. у розмірі 442,19 грн. (а.с. 39).

Задовольняючи позов частково в частині стягнення суми індексації, місцевий суд виходив з того, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тому прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача розміру індексації 442,19 грн. В частині вимог про стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, місцевий суд виходив з того, що на день звільнення позивача з роботи спору між ним та відповідачем з приводу розміру наежних до виплати сум за трудовим договором не було, спір виник після звільнення позивача з роботи та отримання ним розрахунку при звільненні майже через два роки після звільнення, тому прийшов до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині, виходячи з того, що позивачеві не була виплачена компенсація втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 220 грн., яка не є істотною порівняно із середнім заробітком позивача, тому з урахуванням принципу співмірності визначив розмір 500 грн. в рахунок компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Позивачем оскаржене судове рішення в частині часткового задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У суді першої інстанції позивач не заперечував розмір нарахованої відповідачем індексації - 442,19 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з роботи 06.11.2014 року.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч.1,2.ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За змістом ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При звільненні відповідачем позивачу була сплачена заробітна плата у розмірі 427,05грн., що підтверджується наданою інформацією. На день звільнення позивач не заявляв про порушення його прав в частині невиплати компенсації та індексації заробітної плати.

Як вказує позивач у позові, 21.04.2016 р. він направив відповідачу лист-претензію про виплату компенсації втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати та індексації заробітної плати.

10.05.2016 р., тобто через півтора роки, позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.08.2016 р. стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплат у розмірі 220 грн. (а.с.16-17).

Згідно повідомлення про надходження поштового переказу №116 від 07.09.2016 р. ОСОБА_3 перераховано відповідачем на виконання судового рішення від 30.087.2016 р. 220 грн. (а.с. 18).

Оскільки індексація оплати праці, передбачена Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", та компенсація втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є частиною заробітної плати працівника, то згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З даним позовом позивач звернувся до суду 11.10.2016 року.

Таким чином, вбачається , що з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся майже через два роки після звільнення, що було встановлено судом місцевим судом, та майже через шість місяців після направлення на адресу відповідача листа-претензії від 21.04.2016 р.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є мірою відповідальності за порушення законодавства про працю, а не частиною заробітної плати.

Згідно правової позиції у справі за № 6-113 цс16 від 27.04.2016 р., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд взяв до уваги фактичні обставини справи та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Доводи позивача про те, що місцевим судом неправильно обрахований середній заробіток за час затримки розрахунку, не заслуговують на увагу, оскільки розмір заробітної плати позивача за два повних місяці перед звільненням підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_3, які надані Пенсійним фондом України (а.с. 8).

Також не заслуговують на увагу доводи позивача відносно того, що місцевим судом не прийнятий до уваги розмір індексації заробітної плати 442,19 грн., а стягнутий розмір 500 грн. не відповідає співмірності до заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки ці доводи не грунтуються на вимогах чинного законодавства, місцевий суд достатньо повно мотивував підстави часткового задоволення вимог в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :