Справа № 495/6557/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Левченко О.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6557/16-ц
до Товариства з додатковою відповідальністю «Алкалія»
про визнання права власності на майно виділене в рахунок майнового паю
25.08.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 30.12.2016 року уточнень) до Товариства з додатковою відповідальністю «Алкалія»(далі по тексту відповідач) про визнання права власності на майно виділене в рахунок майнового паю(а.с.2-3).
Так, згідно останніх уточнень, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на виділене в натурі, в рахунок відчуження частки із майнового фонду, нерухоме майно:
- їдальню під літерою «Щ» площею 19,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Карналіївська сільська рада, Комплекс будівель та споруд №3 згідно свідоцтва;
- пекарню-олійню під літерою «Ш» площею 39,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Карналіївська сільська рада, Комплекс будівель та споруд №3 згідно свідоцтва.
В судове засідання позивач ОСОБА_1, не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі (а.с.26).
В судове засідання представник відповідача ТДВ «Алкалія», не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.24, 37, 46, 67).
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів.
Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в судові засідання не зявився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, позивач в судові засідання не зявився, але просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТДВ «Алкалія»про визнання права власності на майно виділене в рахунок майнового паю.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» (майновий сертифікат) серії КМ № 608 від 17.08.2016 року частка ОСОБА_1 визначена в розмірі 42 480,80 грн. або 1,703 відсотки у майновому фонді, тобто ОСОБА_1 має право на отримання своєї частки в натурі або у грошовому еквіваленті (а.с.58).
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» пай є власністю члена підприємства, і у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.
Загальна вартість майнового паю, за номіналом свідоцтва, в сумі із відсотками становить 60 433,30 грн.
Як вбачається із Статуту ТДВ «Алкалія», останнє є правонаступником КСП «Маяк» (а.с.14-18).
Відповідно до ч.1 ст.37 ЦПК України встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи па будь-якій стадії цивільного процесу.
Згідно Протоколу Загальних Зборів Учасників ТДВ «Алкалія» задоволено заяву ОСОБА_1 про виділення частки в натурі та ухвалено рішення про виділення майна в натурі, в рахунок відчуження частки із майнового фонду, на користь ОСОБА_1 нерухомого майна: їдальні, вартістю 25 642 грн.; контори (старої), вартістю 34 791 грн.
Відповідно до ст.ст. 7, 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ст.ст. 358, 364 Цивільного кодексу України майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам; пай є власністю члена підприємства, право розпоряджатися яким останній набуває після припинення членства в підприємстві; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, при цьому співвласник має право на виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За твердженням позивача, новостворене підприємство ТДВ «Алкалія» створено за рахунок активів та майна КСП «Маяк», а майновий фонд складався з майнових паїв, що належать в тому числі ОСОБА_1, та при реорганізації не були виділено в натурі чи погашено грошима, тому у ОСОБА_1 виникла необхідність звернення до судового захисту своїх прав і законних інтересів, оскільки відповідач ухиляється від передачі майна та правовстановлюючих документів на нього.
Згідно з ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно з ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
У судовій практиці є непоодинокі випадки, коли суд захищав порушене право способом, не передбаченим ст.16 ЦК, мотивуючи тим, що законодавче обмеження можливості захисту права судом шляхом обмеження матеріально-правових способів захисту прав суперечить ст. ст. 55, 124 Конституції України.
Так, ВСУ наголошував на тому, що відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обовязку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).
Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права.
Значно складнішою є ситуація з визначенням інтересу, оскільки в законодавчих актах не дається його визначення. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).
З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних субєктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
ТДВ «Алкалія» ухиляється від надання оригіналів правовстановлюючих документів на спірне майно та при цьому посилається на те, що оригінал свідоцтва про право власності визначає власність відповідача не лише на спірне майно, а й на інші будівлі та споруди, які належать ТДВ «Алкалія» та перелічені у свідоцтві разом із виділеним майном та становлять комплекс будівель та споруд №3 згідно свідоцтва про право власності, видане Карналіївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області від 17.03.2011 року (а.с.59).
При зверненні ОСОБА_1 до реєстраційного органу із копіями правовстановлюючих документів, їй відмовили в реєстрації та послались при цьому на те, що неможливо окремо зареєструвати їдальню та пекарню, що не виділені (не відокремлені) від майнового комплексу будівель та споруд №3. При цьому, вхідні документи та заяву відмовились приймати з огляду на неможливість проведення державної реєстрації, а оскільки заяву на реєстрацію не прийняли, то і письмової відмови з цього приводу не надали.
Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.
Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. Водночас, тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Таким випадком може бути невизнання нотаріусом дійсності на цього стороною правовстановлюючого документа при укладенні договору.
Існують особливості щодо захисту особистих немайнових прав, визначені ст.275 ЦК, за якою захист цих прав здійснюється способами, встановленими гл. 3 ЦК і може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило порушення.
Така позиція є підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.
Визначення ст.16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Однак вимоги цієї статті і ст.4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.
Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами cт.3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обовязковим для України. За cm. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її cт.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Відтак, не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень cт. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі N 6-20цс11.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до ТДВ «Алкалія» про визнання права власності на майно виділене в рахунок майнового паю.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ТДВ «Алкалія» про визнання права власності на майно виділене в рахунок майнового паю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Карналіївка, вулиця Леніна, 104, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на виділене в натурі, в рахунок відчуження частки із майнового фонду, нерухоме майно:
- їдальню під літерою «Щ» площею 19,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Карналіївська сільська рада, Комплекс будівель та споруд №3 згідно свідоцтва;
- пекарню-олійню під літерою «Ш» площею 39,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Карналіївська сільська рада, Комплекс будівель та споруд №3 згідно свідоцтва.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко