РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Хлистун Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частини квартири, -

ВСТАНОВИВ:

11.10.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати за нею право власності на ? частину 3-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_5 В обгрунтування вказаних вимог посилалась на наступне. Позивач є колишньою дружиною ОСОБА_5, який помер 06.03.2016 року. Позивач проживала разом з ОСОБА_5 напротязі 30 років, та від шлюбу було 3 дітей, один з яких помер. Про смерть колишнього чоловіка позивач дізналась випадково. Пізніше зясувалось, що на свою частину квартири померлий ОСОБА_5 склав заповіт свої дружині ОСОБА_2 (відповідачу). Згідно даного заповіту, право власності на спірну частину квартири та автомобіль Ауді-200, які належали їм на праві спільної сумісної власності, перешло до відповідача. Даний заповіт викликав у позивачку підозри та вона звернулась за даним фактом до правоохоронних органів, на даний час ведеться розслідування, оскільки в 2003 році позивач оформила на ОСОБА_5 генеральну довіренність на автомобіль Ауді-200 в обмін на спірну частину квартири. Шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано 04.04.2010 року. З моменту розірвання шлюбу спорів щодо спільного майна не виникало. В спірній квартирі ОСОБА_5 не мешкав, всі комунальні послуги сплачувала позивач, також вона займалась поточним ремонтом в квартирі, померлий не проявляв ніякої цікавості до квартири, його речей там не було, та залишався зареєстрованим у вказаній квартирі, оскільки був приватним підприємцем, та не бажав реєструватись в податковій інспекції за місцем проживання. Крім того, він був учасником бойових дій, та користувався пільгами по оплаті комунальних послуг. Таким чином, ОСОБА_5 втратив право оскарження своїх прав на вказану квартиру у звязку з закінченням строків позовної давності в три роки. А позивач, на її думку, набула право власності на дану квартиру за набувальною давністю, оскільки згідно усної домовленості, позивач набула власність на спірну частину квартири, а померлий ОСОБА_5 на автомобіль Ауді-200.

Позивач та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні уточнений позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач та її представник ОСОБА_7 заперечували проти позову в повному обсязі, та вказали, що позовна давність не поширюється на нерухоме майно, та вказали, що даний позов є надуманним, а усного договору ніякого не існує, тому підстав для задоволення позову не існує.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином, надали заяви, в яких просили слухати справу у їх відсутність, позов просили задовольнити, а в минулих судових засіданнях надали пояснення, в яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних

чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог.

Судовим розглядом встановлено, що позивач разом з ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі , який рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02.04.2010 року було розірвано. Від шлюбу ОСОБА_5 та позивач мають повнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Під час шлюбу позивач та ОСОБА_5 набули у власність майно автомобіль Ауді-200 та квартиру АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_5 та членам його сімї ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Тобто, частка ОСОБА_5 у вказаній квартирі складає ?. ОСОБА_5 був зареєстрований у вказаній квартирі з 29.01.1982 року по день своєї смерті.

06.03.2016 року ОСОБА_5 помер.

В судовому засіданні встановлено, що на час своєї смерті ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та 06.02.2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 Вказаний заповіт є дійсним. Посилання позивача, що даний заповіт викликав в неї сумнів, та вона звернулась до правоохоронних органів, де ведеться розслідування, є необгрунтованим, оскільки матеріали справи не містять відповідного вироку суду, який набув чинності, або рішення суду, якими б даний заповіт визнавався недійсним.

Транспортний засіб Ауді 200 був зареєстрований на ОСОБА_5 Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2017 року, за ОСОБА_1 було визнано право власності на ? частину вказаного автомобіля у порядку поділу спільного майна подружжя.

Позивач сплачує за комунальні послуги за всю квартиру, але померлий ОСОБА_5 мав пільги передбачені законодавством та позивач ними користувалась, що також підтверджується наданими довідками, тому пояснення позивача, що вона сплачувала за всю квартиру самостійно, протирічать її посиланню в позові, що ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі, оскільки мав пільги.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили, що вони знають позивача з давніх пір, та зі слів ОСОБА_5 їм відомо, що між позивачем та померлим ОСОБА_5 був укладений усний договір, відповідно до якого машина Ауді залишається ОСОБА_5, а його частина квартири позивачеві. Але, дані посилання на усний договір є недоречними, оскільки договору щодо нерухомого майна та купівлі-продажу автомобілю підлягають державній реєстрації, а недодержання цієї умови тягне за собою нікчемність даного правочину. Крім того, позивач звернулась до суду з вимогою про визнання права власності на автомобіль, та рішенням Апеляційного суду Харківської області за нею було визнано на ? частину вказаного автомобілю.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. А спірна квартира є приватизованою, та власник її є відомим, та матеріали справи не містять належних доказів, що ОСОБА_5 відмовився від своєї частки квартири.

Але, позивач не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні даного позову необхідно відмовити, оскільки набувальна давність відповідно до положень ст. 344 ЦК України поширюється на випадки, коли особа добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, однак спірна квартира не могла бути об'єктом застосування вказаної норми права, оскільки не мала статусу «чужого майна». Крім того, набувальна давність поширюється лише на випадки фактичного, без титульного володіння чужим майном, а наявність певного юридичного титулу виключає застосування набувальної власності.

Керуючись ст. ст.10,11,60,169,212,213,215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частини квартири АДРЕСА_3 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий