Справа №487/1853/16-ц 30.01.2017 30.01.2017 30.01.2017
Cправа №487/1853/16-ц Суддя суду першої інстанції Павлова Ж.П.
Провадження №22-ц/784/65/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

30 січня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5 і його представника - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грачова Лілія Ігорівна, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила позов до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 вересня 2015 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів - автомобіля, марки «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7, та автомобіля, марки «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3

У результаті ДТП автомобіль «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_2, зазнав механічних пошкоджень, вартість усунення яких згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку за №Вэ-488, складеного 22 жовтня 2015 року, склала 374 598 грн. 34 коп.

Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним в дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності.

З метою відшкодування завданої матеріальної шкоди ОСОБА_3 звернулася до суду з відповідним позовом.

Під час розгляду цивільної справи стало відомо, що ОСОБА_7 подарував своєму батькові ОСОБА_5 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, про що між відповідачами укладено відповідний нотаріально посвідчений договір дарування від 02 жовтня 2015 року.

Однак, як на думку позивача, вищезазначений договір є фіктивним, оскільки його укладено між відповідачами з метою приховання належного ОСОБА_7 на праві власності нерухомого майна та для подальшого ухилення від необхідності відшкодування матеріальної шкоди за рахунок такого майна.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що дії з безоплатного відчуження майна ОСОБА_7 вчинив на користь свого батька ОСОБА_5 у короткий проміжок часу після скоєння ДТП, позивач просила договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений 02 жовтня 2015 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грачовою Л.І. визнати недійсним з моменту укладення та повернути сторони у первісне положення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 серпня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грачову Л.І.(а.с.37).

Відповідачі проти задоволення позову заперечували за його безпідставністю та недоведеністю.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, поданій через її представника ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд вважав, що укладений між відповідачами договір дарування частки квартири не порушує особистих немайнових або майнових прав ОСОБА_3, які підлягають захисту судом відповідно до статей 3 та 15 ЦПК України та виходив з того, що остання не довела належними і допустимими доказами, що спірний договір дарування частки квартири є фіктивним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.ст.4,10,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до ст.ст.717,719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі за №6-116цс14, згідно змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК України).

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому, необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що 30 вересня 2015 року ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1, в місті Миколаєві по вулиці Мала Морська та виїхавши на перехрестя з вулиці Спаська, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» Правил дорожнього руху України, не надав перевагу в русі, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3 (а.с.8).

Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним в дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності. (а.с.9,10).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача марки «БМВ Х5», реєстраційний номер НОМЕР_2, зазнав технічних пошкоджень та, відповідно до висновку № Вэ-488 експертного автотоварознавчого дослідження від 22 жовтня 2015 року, проведеного експертом Херсонської Торгово-промислової палати, вартість матеріальної шкоди, спричиненої з технічної точки зору власнику автомобіля у наслідок ДТП склала 374 598 грн.34 коп. (а.с.11).

З метою відшкодування завданої матеріальної шкоди, ОСОБА_3 звернулася до суду з відповідним позовом до ОСОБА_7 (а.с.78-79).

02 жовтня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого перший подарував останньому належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грачовою Л.І. та за реєстровий в реєстрі №5-100 (а.с.41-43).

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно від боржника до його батька, а також, що в діях відповідачів був наявний умисел на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов'язань ОСОБА_7, шляхом відшкодування завданої позивачу шкоди.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, районний суд обґрунтовано відмовив у позові відповідно до вимог ст.234 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки належних доказів на підтвердження фіктивності договору дарування частки квартири, укладеного 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 позивачем не надано.

Відповідач ОСОБА_5 в установленому законом порядку прийняв в дар належну дарувальнику частку квартири, зареєстрував право власності на квартиру та відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України розпорядився нею.

До того, в умовах вказаного договору дарування узгоджено, що передачею квартири слід вважати одержання обдарованим оригінального примірника договору після його нотаріального посвідчення та реєстрації права власності на зазначене майно відповідно до ст.334 ЦК України.

Зі змісту договору слідує, що цей договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів дарування.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторонами договору дарування вчинені всі необхідні дії для його виконання, а тому даний договір не може бути визнаний фіктивним. До того ж, дійшов вірного висновку, що позивачем не надано достовірних доказів того, що при укладенні договору дарування сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків.

За такого, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів колегія суддів приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просила, не порушено, а оскаржувана угода відповідає чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з названих підстав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Посилання позивача в позовній заяві також на положення ст.203 ЦПК України, не можуть слугувати підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки вказана стаття насамперед встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст.215,218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що після підписання оскаржуваного договору дарування відповідач ОСОБА_5 протягом всього часу продовжував проживати за іншою адресою, не заслуговують на увагу та не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки фізична особа може мати кілька місць проживання.

Інші доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Таким чином, районним судом ухвалено правильне по суті рішення, яке відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України не може бути скасовано.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина