О К Р Е М А Д У М К А С У Д Д І
17 січня 2017 року розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 до Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, третя особа Інспекція державного архітектурного контролю Київської області, більшістю колегії суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення без змін судового рішення.
Однак, по даній справі, на мою думку, апеляційна скарга підлягала частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за такого.
Частинами 1, 3 статті 303 ЦПК України установлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.
Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5, в тому числі на житловий будинок та набули право власності в порядку спадкування на вказане нерухоме майно з моменту відкриття спадщини. При цьому місцевий суд керувався, як позивачі у позовній заяві, положеннями ст. ст. 1216 і 1218 ЦК України.
Даний висновок місцевого суду не можна було визнавати обґрунтованим за такого. Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, перелік яких передбачений ст. 16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до положень глави 85 ЦК України, спір про право власності на спадкове майно має вирішуватись шляхом предявлення позову одного із спадкоємців до інших спадкоємців.
Отже, учасниками такого спору є позивачі.
Разом з тим, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, предявили позов до Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, яка не оспорює їх право на спадщину.
Підстав залучення до участі у справі, як відповідача, сільської ради з матеріалів справи не вбачається.
Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно, заявлені ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, до Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області як неналежного відповідача, задоволенню не підлягали.
Крім того, відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
За змістом ч. ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.
ОСОБА_5 таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-138 цс 13, що повинна була врахована місцевим судом та до спірних правовідносин щодо спадщини за заповітом і за законом застосовано положення ЦК УРСР.
Матеріалами справи підтверджується таке.
16 квітня 1999 року померла баба позивачів ОСОБА_5
За життя їй належав на праві власності житловий будинок № 99 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Котовського в с. Вишеньки, Бориспільського району, Київської області.
21 листопада 1983 року ОСОБА_5 був складений заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй належало на день смерті і на що вона за законом мала право заповіла в рівних частках ОСОБА_6 і ОСОБА_1
24 червня 2004 року ОСОБА_6 померла.
На день смерті обох спадкодавців ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали у спірному будинку.
На день розгляду місцевим судом спірний будинок в БТІ переоформлено не було і право власності на нього у встановленому порядку не зареєстровано.
Спадкової справи після смерті ОСОБА_5 матеріали справи не містять. Хоча до справи і долучено витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи після смерті ОСОБА_6, однак даних про те, хто з позивачів звертався з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори та прийняв спадщину після смерті матері у справі теж не має.
Крім того, судом першої інстанції не встановлений дійсний обсяг спадкового майна. Технічний паспорт на житловий будинок було видано лише 05 липня 2006 року, та до нього включено обєкти побудовані вже після смерті обох спадкодавців.
За наведеного, на підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК України колегія суддів мала вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування і порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, рішення суду скасувати, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Суддя Апеляйціного суду С.В. Лівінський