У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області, треті особи: Оржицька районна державна адміністрація Полтавської області, відділ Держгеокадастру в Оржицькому районі Полтавської області, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Лукім'я», про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3. звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3168 га. Вона згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 жовтня 2014 року успадкувала вказану земельну ділянку. З часу смерті матері і до оформлення нею спадщини земельна ділянка перебувала у фактичній оренді у сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лукім'я» (далі - СТОВ «Лукім'я»), яке щорічно перераховувало орендну плату Лукімськійсільській раді Оржицького району Полтавської області, оскільки земельна ділянка (пай) ОСОБА_4 перебувала у так званих невитребуваних паях, тому сільська радапередала її в оренду вищезазначеному товариству.

Внаслідок того, що відповідач незаконно отримував плату за користування земельною ділянкою, ОСОБА_3 на підставі ст. 1212 ЦК України просила судстягнути з Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської області на її користь незаконно отримані грошові кошти за використання земельної ділянки в розмірі 6 965 грн 28 коп.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права йпорушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_4, а після її смерті успадкована позивачем, не відносилася до категорії «нерозподілених» чи «невитребуваних» паїв, оскільки її власнику було видано державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Проте позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки положення ст. 1212 ЦК України не поширюються на договірні правовідносини.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3168 га, що розташована на території Лукімської сільської ради Оржицького району Полтавської областій належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 21 грудня 2001 року Лукімською сільською радою Оржицького району Полтавської області. Згідно зі свідоцтвомпро право на спадщину за законом від 27 жовтня 2014 року вказану земельну ділянку успадкувала ОСОБА_3

Вищезазначена земельна ділянка Лукімською сільською радою була включена до списків невитребуваних паїв у 2012 - 2014 роках і протягом цих років оброблялася СТОВ «Лукім'я», а за користування земельною ділянкою СТОВ «Лукім'я» сплачувало Лукімській сільській раді Оржицького району Полтавської області орендну плату в розмірі 700 грн за один гектар на рік.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року № 6-3090цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто успадковується не тільки майно спадкодавця, а й права на нього.

Проте суди не врахували, що права власника земельного паю також входять до складу спадщини, зокрема, право на отримання плати за використання земельного паю, оскільки за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 396 ЦК України речове право захищається як і право власності.

Отже, позивачка отримала у спадщину земельну ділянку з часу смерті її матері, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте за оренду цієї земельної ділянки орендну плату не отримувала.

Вирішуючи спір, суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин справи, не надали належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не застосували до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню та, вірно пославшись на правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 2 березня 2016 року № 6-3090цс15, неправильно її застосували, не зрозумівши суть правової позиції й дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик