У х в а л а

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 18 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») відмовив.

Апеляційний суд Київської області 15 червня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» з інших правових підстав.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 грудня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилила, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року залишила без змін.

23 лютого 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 16, 328, 335, 376, 392 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 і 16 листопада 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року і 14 вересня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 26 грудня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що одним зі способів захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням у договорі іпотеки, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 і 16 листопада 2016 року, наданих заявником для порівняння, суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційних судів з направленням справ на новий апеляційний розгляд з огляду на допущені ними порушення норм ЦПК України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справ.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Разом з тим у постанові від 11 грудня 2013 року, наданій заявником на підтвердження підстави перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, якщо такий спосіб передбачено договором іпотеки, здійснюється за рішенням суду.

Однак у подальшому в постанові від 14 вересня 2016 року Верховний Суд України відступив від викладеного в постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року правового висновку щодо застосування статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», зробивши правовий висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, якщо такий спосіб передбачено договором про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідним застереженням у договорі іпотеки, є позасудовим способом захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, ухвала суду касаційної інстанції від 26 грудня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року.

Отже, подану заяву про перегляд судових рішень вважати обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко