Справа № 459/1108/16 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/596/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів - Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля», з участю третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді, про стягнення коштів та зобов'язання вчинити дії,-

встановила:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДП «Львіввугілля», з участю третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червоноградіпро визнання незаконним зменшення відшкодування шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що він працював на шахті «Червоноградська» на підземних роботах з 10.06.1985 року по 05.11.1996 року. У зв»язку з професійним захворюванням висновком МСЕК від 03.12.1996 року визнаний інвалідом ІІІ групи. Шахта виплачувала йому відшкодування шкоди за ушкодження здоров»я. Згідно з наказом Мінвуглепрому від 04.03.1996 року № 472 на шахті були підвищені тарифні ставки і посадові оклади з 01.08.1996 року на коефіцієнт 2,38. На підставі вказаного наказу шахта повинна була зробити перерахунок відшкодування шкоди на вказаний коефіцієнт.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.1997 року зобов»язано шахту «Червоноградська» зробити йому перерахунок відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38 з 01.08.1996 року і виплатити суму заборгованості.

Протягом двох років рішення суду не виконувалося. У зв»язку з цим він звернувся до Європейського суду з прав людини. Унаслідок вжитих з боку Уряду України заходів між ним та шахтою укладено мирову угоду, яка 26.10.2000 року затверджена судом. За умовами мирової угоди йому та іншим особам повинні були здійснити перерахунок відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38 з 01.08.1996 року, виплатити всю заборгованість з 01.10.2000 року, виплатити моральне відшкодування, припинити розгляд справи Європейським судом з прав людини.

Проте, після здійсненого перерахунку щомісячного відшкодування шкоди на коефіцієнт 2,38, що склало 444,75 грн., і виплати усієї заборгованості з 01.08.1996 року по 01.10.2000 року виходячи з цієї суми, з 01.10.2000 року шахта стала виплачувати щомісячне відшкодування шкоди у розмірі, у якому виплачувала до перерахунку, що складало 278,37 грн., з подальшою передачею 01.04.2001 року його документів до Фонду соціального страхування із заниженою на коефіцієнт 2,38 сумою відшкодування шкоди, тобто знижено суму щомісячних виплат відшкодування шкоди, чим порушено положення ст.ст. 29, 34 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст. 11, 13 Закону України «Про охорону праці» і п. 9 постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, оскільки призначений розмір відшкодування шкоди перегляду в сторону зменшення не підлягає.

Просив виплатити йому різницю між перерахованим на коефіцієнт 2,38 регресом і фактично виплаченим з 01.10.2000 року по 31.03.2001 року, що становить 998,28 грн., та передати у Фонд соціального страхування перераховану на коефіцієнт 2,38 суму щомісячних регресних виплат, що становить 445,75 грн., для подальшої йому виплати, починаючи з 01.04.2001 року.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, з оскаржуваним рішенням не погоджується.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції встановивши факт підвищення тарифних ставок і посадових окладів на коефіцієнт 2,38, одночасно проігнорував постанову КМУ № 676 від 03.12.1992 року, Правила відшкодування шкоди, які передбачають проведення перерахунку відшкодування шкоди на коефіцієнт росту тарифних ставок і про недопустимість брати за основу для перерахунку відшкодування шкоди середню заробітну плату.

Покликається на те, що представник відповідача в судових засіданнях наголошував на тому, що метою підвищення тарифних ставок було збільшення тарифної частини зарплати за рахунок зменшення додаткових нарахувань до зарплати і при цьому не відбулось збільшення зарплати, а навпаки її зменшення.

На думку апелянта, Акт перевірки середніх заробітків по шахті «Червоноградська», який покладений в основу оскаржуваного рішення, є маніпуляцією з зарплатами та дискредитує Указ Президента та наказ Міністра вугільної промисловості.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні накази відносно підвищення тарифних ставок і посадових окладів, відсутній також і наказ Міністерства вугільної промисловості на який покликається відповідач.

При цьому, представник відповідача стверджує, що зарплата гірників не зросла, а дещо зменшилася, однак в той час посадові оклади керівного складу виросли на 238%.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 рокута ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача та представника третьої особи на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що встановлене зростання тарифних ставок і посадових окладів здійснене з метою збільшення їх частки в середньомісячній заробітній платі в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувалися інші складові заробітної плати) без зміни у сторону збільшення її загального розміру, а тому у підприємства не було підстав для проведення перерахування позивачеві щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок 2,38.

Суд також вказав, що відсутність порушення прав позивача у спірних відносинах та відмова у позові по суті виключає необхідність перевірки судом причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до ст. 303 ЦПК України виходить із наступного.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Звернувшись в суд з позовом про стягнення коштів та зобов'язання вчинити дії,позивач в силу вимог статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх вимог.

Судом беззаперечно встановлено, що з 10.06.1985 року по 05.11.1996 року позивач ОСОБА_2 працював підземним електрослюсарем на шахті № 2 «Червоноградська», правонаступником якої є ДП «Львіввугілля».

Висновком МСЕК від 03.12.1996 року з 11.11.1996 року йому встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв»язку з професійним захворюванням, що підтверджується актом розслідування професійного хронічного захворювання від 11.11.1996 року.

Наказом по шахті № 598 від 26.12.1996 року позивачеві проведено нарахування, зокрема, щомісячної доплати, без урахування підвищення тарифних ставок (посадових окладів) на коефіцієнт 2,38.

Позивачеві відшкодовувався втрачений заробіток із розрахунку базового середнього заробітку по професії підземного електрослюсара V розряду та з врахуванням ступеня втрати працездатності, проте представник відповідача не надав суду довідку про середній заробіток по вказаній професії за період липня і серпня 1996 року у зв»язку із тим, що журнал-ордер за вказаний період не зберігся (лист а.с. 90).

У наступні роки розмір відшкодування коригувався відповідно до наказів по підприємству, зокрема наказом по шахті №687 від 31.05.2000 року встановлено ОСОБА_2 відшкодування шкоди з 01.03.2000 року в розмірі 278,37 грн. безтерміново до зміни в законодавстві з врахуванням коефіцієнту росту тарифної ставки 1,473 (а.с. 36).

Таким чином, на час передачі особової справи позивача до Відділення виконавчої дирекції Фонду у квітні 2001 року щомісячна виплата відшкодування шкоди ОСОБА_2 з врахуванням втраченого заробітку склала 278,37 грн.

Отже, право на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, у позивача ОСОБА_2 виникло 03.12.1996 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності.

На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР (в ред. 1963 року), Законом України «Про охорону праці» (в ред. від 14.10.1992 року) та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року № 2694-ХІІ, пунктів 4, 9, 22, 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 23.06.1993 року № 472 (надалі Правила), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров»я, складається з виплати втраченого заробітку (або відповідно його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. Середньомісячний заробіток, з якого визначається або перераховується втрачений потерпілим заробіток, підлягає коригуванню на коефіцієнти підвищення тарифних ставок (посадових окладів).

Відповідно до пункту 28 Правил перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств, а також заробітної плати відповідно до колективного договору.

Правова позиція щодо стягнення недоплачених сум щомісячних страхових виплат у зв»язку із відшкодуванням шкоди, заподіяної здоров»ю, викладена у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 року по справі № 6-86цс12, у якій звернуто увагу на те, що відповідно до ст. 9 Закону України "Про колективні договори і угоди", пунктом 1 Указу Президента України від 9 січня 1996 року №41/96 "Про додаткові заходи щодо матеріального і морального заохочення працівників вугільної промисловості", наказом Міністра вугільної промисловості України від 4 березня 1996 року № 72, роз'ясненнями Міністерства праці України від 13 вересня 1996 року № 06-3138, Головної державної інспекції праці Міністерства праці України від 17 жовтня 1997 року № 02/2-4171 і доповненнями до Угоди по тарифах трудових і соціальних гарантіях між Мінвуглепромом і галузевими профспілками вугільної промисловості від 18 листопада 1997 року, у тих випадках, коли при черговому перерахуванні відшкодування шкоди потерпілим на виробництві при виконанні ними трудових обов'язків, пов'язаних з підвищенням тарифних ставок (посадових окладів) на підприємстві, установі, організації, перерахований на 100% втрати професійної працездатності розмір відшкодування шкоди перевищує реальну заробітну плату відповідного працівника, розмір відшкодування шкоди потерпілому визначається із середньомісячної заробітної плати відповідного працівника (після проведення підвищення тарифних ставок) при умові, що він відпрацював повний календарний місяць або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. При цьому перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100% втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період і даний середньомісячний заробіток відповідного працівника є визначальним для проведення перерахунку відшкодування втраченого заробітку.

Отже, розмір втраченого заробітку потерпілого підлягає перерахуванню, якщо відбулося реальне підвищення тарифних ставок (окладів), а перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100% втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період.

Представник відповідача у запереченні на позовну заяву покликається на те, що згідно Указу Президента України № 41/96 від 09.01.1996 року і наказу Міністра вугільної промисловості України від 04.03.1996 року №72 у вугільній промисловості не проводилося збільшення тарифних ставок і посадових окладів, а мало місце перегляд розмірів надбавок, доплат, премій і винагород для збільшення частки тарифів у середньомісячній заробітній платі працівників в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалася лише структура заробітної плати, одночасно зменшувалися інші складові зарплати.

При цьому, позивач такі зміни вважає підвищенням тарифних ставок (посадових окладів), що було підставою для перерахунку розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку), а представник відповідача та представник третьої особи розцінюють їх як впорядкування заробітної плати з метою збільшення частки тарифних ставок (посадових окладів) у середньомісячній зарплаті без збільшення розміру середньої заробітної плати в межах фонду споживання за рахунок здешевлення інших складових заробітної плати.

Разом з тим з поданого представником відповідача акта перевірки середніх заробітків по професіях по шахті «Червоноградська» від 01-14.04.2004 року, затвердженого генеральним директором ДП «Львіввугілля», встановлено, що середньомісячна заробітна плата по професії електрослюсаря підземного видобувної дільниці V розряду починаючи з серпня 1996 року не збільшувалася (а.с. 91-95).

Так, середній заробіток по зазначеній професії за липень 1996 року склав 224,23 грн., а за серпень 1996 року 170,67 грн., у зв»язку з чим коефіцієнт росту середньої заробітної плати серпня проти липня становив 0,76. У вересні та жовтні 1996 року спостерігається зменшення середнього заробітку у порівнянні з липнем цього року.

Крім цього, згідно із зазначеним актом наказом Мінвуглепрому від 04.03.1996 року № 72 проведена зміна структури заробітної плати в межах наявного фонду споживання: оплата нічних годин замінена на оплату нічних годин з 22 год. до 6 год. в розмірі 20 відсотків тарифної ставки (діяла 40 відсотків тарифної ставки); оплату за нормований час переміщення в шахті від ствола до робочого місця і зворотно запроваджено в розмірі годинної тарифної ставки підземного гірничого робітника 1-го розряду (діяла плата в залежності від фактичної тарифної ставки відповідного працівника); зменшено у 2,38 рази фактичні розміри винагороди за вислугу років; вартість здешевлення харчування працівникам галузі включена в розмір тарифної ставки; зменшено граничні розміри преміювання працівників галузі.

Зазначений акт не оскаржувався та ніким не скасований.

Наведене свідчить про те, що зростання тарифних ставок і посадових окладів здійснене з метою збільшення їх частки в середньомісячній заробітній платі в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувалися інші складові заробітної плати) без зміни у сторону збільшення її загального розміру, а тому у підприємства не було підстав для проведення перерахування позивачеві щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок на коефіцієнт 2,38.

Оскільки суд першої інстанції встановив обґрунтованість коефіцієнту 2,38, натомість відсутність фактичного зростання заробітної плати на підприємстві, підстави для задоволення позову відсутні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову по суті (безпідставністю) суд першої інстанції вірно не застосував як підставу для відмови у позові сплив позовної давності, оскільки у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки спливу позовної давності.

Також, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою місцевим судом рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.1997 року в частині застосування до даних правовідносин та його преюдиційності, оскільки таке при його перегляді за нововиявленими обставинами скасоване ухвалою цього ж суду від 14.01.2000 року.

Таким чином, судова колегія приходить висновку про те, що усупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України, позивач не надав суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду та підтвердження своїх вимог чи спростування дослідженого.

Інші доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам позовної заяви, яким суд першої інстанції обгрунтовано за правилами статті 212 ЦПК України дав правову оцінку, потреби в їх переоцінці колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

Т.І. Приколота