Провадження № 22ц/790/893/17 Головуючий 1 інст. - Ференчук О.В.
Справа № 643/5842/16-ц Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: спори, що виникають із
сімейних правовідносин
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини за місцем реєстрації та проживання матері, надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини та перетинання кордону без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А :

13 вересня 2016 року ухвалою Московського районного суду міста Харкова провадження по справі відкрито.

21 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2016 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Заборонено виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон - в Португалію, у супроводі біологічної матері, для тимчасового проживання та навчання до досягнення ним повноліття без згоди та супроводу на такий виїзд батька ОСОБА_3 Накладено заборону на виготовлення проїзного документа неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_3 До набрання чинності рішенням по справі заборонено будь-яким особам у будь-якій формі вчиняти дії щодо вивезення малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі м. Харкова - без згоди ОСОБА_3 як батька, та залишати дитину з будь-якими особами, зокрема біологічної матері його сина ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 заперечує проти виїзду сина як за межі України, так і за межі м. Харкова та залишення дитини з будь-якими особами крім матері.

Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 152 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, одним з них є заборона вчиняти певні дії.

Судом встановлено, що предметом позову є визначення місця проживання дитини за місцем реєстрації та проживання матері, надання дозволу на виготовлення закордонного паспорту дитини та перетинання кордону без згоди батька.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахування доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальної загрози невиконання можливого рішення.

Забезпечення позову шляхом заборони виїзду неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України та м. Харкова, а також забороною на виготовлення проїзних документів для ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, судом першої інстанції фактично ухвалене рішення без розгляду справи по суті.

Також, відповідачем ОСОБА_4 не було надано належних доказів можливості виїзду малолітньої дитини до Португалії без нотаріально посвідченого дозволу батька, оскільки відповідно до п.п.1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Таким чином, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права прийшов до висновку про вжиття заходів забезпечення позову.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Ухвалу про забезпечення позову постановлено з порушенням вимог процесуального законодавства і тому погодитися з висновком суду про такий засіб забезпечення позову не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішення було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Що ж стосується клопотань ОСОБА_3 про постановлення апеляційним судом окремої ухвали відносно ОСОБА_2, яка після постановлення Московським районним судом м. Харкова ухвали від 29 листопада 2016 року звернулась до Міської прокуратури № 4 про вчинення кримінального правопорушення з ознаками злочину, передбаченого ст. 375 КК України, то вони не підлягають задоволенню, оскільки постановлення окремої ухвали за наслідками виявлених порушень закону є правом, а не обов'язком суду (ч. 1 ст. 211 ЦПК України), а підстав для реагування за звернення позивача до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2016 року скасувати, постановити нову.

У задоволені заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню у касаційному порядку відповідно до статті 324 ЦПК України не підлягає.

Головуючий:

Судді -