"01" лютого 2017 р. м. Чернівці
Судді Яремка В.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - відділ державної виконавчої служби Сторожинецького районного управління юстиції, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 листопада 2016 року про задоволення заяви ОСОБА_1 про повторне виконання заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2013 року
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Вважаю, що апеляційний суд помилково залишив без змін ухвалу суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги давали підстави для її часткового задоволення.
Предметом спору у справі є питання повторного виконання рішення суду першої інстанції про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі після їх виселення на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2013 року повторно самоправно вселилися до будинку.
Суд першої інстанції при вирішенні заяви ОСОБА_1 виходив з норми ч. 11 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинною та час ухвалення рішення суду про виселення й на час звернення до суду із заявою про повторне виселення, згідно якої у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.
Аналогічною є норма ч. 10 ст. 66 Закону у редакції, що є чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали.
Проте суд першої інстанції не звернув уваги, що указана норма за своєю правовою природою має узгоджуватися з іншими нормами Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють питання звернення виконавчих документів до виконання.
З матеріалів справи вбачається, що після виконання рішення суду про виселення відповідачів зі спірного будинку, оформлення про це відповідних документів, що мало місце у травні 2014 року, відповідачі після формального звільнення будинку, з травня 2014 року поновили проживання у будинку, про що ОСОБА_1 не міг не знати.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Із заявою про повторне виконання рішення суду першої інстанції про виселення ОСОБА_1 звернувся у березні 2016 року, тобто після спливу річного строку, встановленого законом для примусового звернення рішення суду до виконання.
На жодні поважні зволікання з поданням заяви про повторне виконання рішення суду про виселення заявник не посилався і такі докази у справі відсутні.
За таких фактично встановлених обставин справи суд першої інстанції мав підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повторне виселення відповідачів.
Апеляційний суд не виправив помилки суду першої інстанції, не звернув уваги, що у спірному випадку питання про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, з урахуванням в т.ч. збільшеної кількості проживаючих у будинку, ОСОБА_1 може вирішувати шляхом пред'явлення нового позову, а не повторного виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2013 року.
Суддя В.В.Яремко