УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 5 квітня 2013 року надав ОСОБА_4 для особистих потреб в борг грошові кошти в розмірі 60 тис. грн, які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 5 липня 2013 року. про що склав письмову розписку. ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, але на час звернення із позовом до суду ОСОБА_4 грошову позику не повернув, у добровільному порядку боргове зобов'язання відмовляється. Ураховуючи вказане ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 5 квітня 2013 року, яка станом на 5 лютого 2016 року з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції становить 100 786 грн 90 коп.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому просив визнати недійсним договір грошової позики від 5 квітня 2013 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 4 квітня 2013 року ОСОБА_3, будучи власником підприємства ТОВ «Аллюр-Транс», в якому він працює водієм, змусив останнього виїхати у відрядження в м. Одесу на несправному вантажному автомобілі марки МАН № НОМЕР_1 з причепом № НОМЕР_2. Несправність транспортного засобу полягала в несправності гальмі на причепі, у зв'язку із чим, по дорозі в м. Одесу сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої було пошкоджено вантажний автомобіль. Наступного дня, 5 квітня 2013 року, ОСОБА_3 у своєму робочому кабінеті змусив його написати розписку про позику в сумі 60 тис. грн, пояснюючи такі дії формальністю, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не буде відремонтовано. А насправді він гроші в борг у ОСОБА_3 не брав, тому просив суд визнати договір грошової позики недійсним.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір грошової позики, укладений у формі розписки 5 квітня 013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_4 строком на 3 місяці 60 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, який його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні вимоги, виходив із того, що укладання оспорюваного договору позики між сторонами було здійснено під впливом психічного тиску на боржника, врахувавши покази свідків щодо безгрошовості спірної боргової розписки, дійшов висновку про недійсність правочину. Відтак і відсутні підстави для стягнення боргу з відповідача на користь боржника, оскільки реальної передачі коштів за оспорюваним правочином не відбулося.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що 5 квітня 2013 року відповідно до наданої ОСОБА_4 розписки він отримав від ОСОБА_3 60 тис. грн в борг на три місяці (а.с. 7, 17).

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були здержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 5 квітня 2013 року недійсною, ОСОБА_4 посилався на вимоги статей 203, 215, 231 ЦК України.

Суди, посилаючись на покази свідків, згідно яких розписка була підписана ОСОБА_4 внаслідок психологічного тиску зі сторони ОСОБА_3, на підставі ч. 1 ст. 231 ЦК України дійшли висновку про визнання договорі позики недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_4 у поясненнях указував на те, що відповідну розписку ним було написано під психічним тиском здійснюваним стосовно нього ОСОБА_3, оскільки він працював водієм в транспортному підприємстві ТОВ «Аллюр-Транс», керівником якого є ОСОБА_3, та внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він пошкодив належний товариству автомобіль, зазначені доводи належними доказами не підтверджені.

Висновки судів про те, що оспорюваний договір позики вчинено під психологічним тиском ґрунтуються на припущеннях, оскільки належні докази фізичного чи психічного впливу на ОСОБА_4 при складанні розписки в рішення суд не навів.

Вирішуючи питання про безгрошовість спірного договору позики, суди належним чином не перевірили факт неотримання грошей за розпискою ОСОБА_4, та не взяли до уваги те, що останній до моменту пред'явлення позову про повернення боргу не оскаржував договір позики з підстав його безгрошовості та укладення його під впливом насильства.

Висновки судів про недійсність вищевказаного договору позики ґрунтуються тільки на поясненнях свідків. При цьому, суди не взяли до уваги, що вимоги ч. 2 ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, судами не встановлені, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович