У х в а л а

іменем україни

19 cічня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживачів та визнання договорів недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 липня 2005 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого їй надано кредит у розмірі 17 545 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту.

На забезпечення належного виконання умов кредитного договору, цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Також між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Зазначала, що їй не було надано інформацію про право банку на здійснення валютних операцій на момент укладення вказаного договору, при цьому у банку була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а отже відсутнє право використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні договору.

Крім того, в укладеному кредитному договорі відсутня істотна умова - банківський (поточний) рахунок клієнта, з якого надаються грошові кошти з операційної каси банку, банком не було надано повної, своєчасної та достовірної інформацію про послуги, а щомісячний платіж не відповідає ставці, встановленій у договорі.

Посилаючись на наведене та на те, що при укладенні договору порушено принцип справедливості, а його вимоги суперечать чинному законодавству, ОСОБА_4 просила визнати недійсними кредитний договір, а також договір іпотеки та поруки від 12 липня 2015 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому судами правильно зазначено, що на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та протягом тривалого часу виконувала його умови.

Крім того, відповідач мав право надавати кредитні кошти в іноземній валюті та здійснювати валютні фінансові операцій, оскільки 19 березня 1992 року Національним банком України відповідачу було надано відповідну банківську ліцензію.

З огляду на вказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що доводи ОСОБА_4 про порушення її прав як споживача не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська