Справа № 161/5413/16-ц Провадження № 22-ц/773/114/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Категорія: 47 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом. Позивач покликався на те, що його з відповідачкою мати ОСОБА_5 23 квітня 2004 року склала заповіт, у якому все належне їй майно заповіла у рівних частинах йому з сестрою ОСОБА_3 Після чого, отримавши у Луцькій міській раді дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,0603 га по вул. Ставки, 9 у м. Луцьку Волинської області, 24 грудня 2004 року ОСОБА_5 подарувала йому житловий будинок, який знаходиться на цій же земельній ділянці.

22 січня 2007 року, з допомогою відповідачки ОСОБА_3, їх мати ОСОБА_5 отримала державний акт серія ВЛ № 01367 на право власності на зазначену земельну ділянку та зареєструвала його у відповідному реєстрі.

Крім того позивач вказував, що на підставі рішення апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2008 року, яким було визнано частково недійсним договір дарування житлового будинку, ОСОБА_3 набула право власності на 1/6 частину даного будинку. Також, після смерті ОСОБА_5, яка померла 16 квітня 2014 року, відповідачка ОСОБА_3 15 квітня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0603 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в м. Луцьку Волинської області по вулиці Ставки, 9.

Вважаючи, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки земельної ділянки ОСОБА_3 були видані незаконно, позивач просив визнати зазначені правовстановлюючі документи недійсними і відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 грудня 2016 року позов задоволено, визнано недійсними оспорювані державний акт на право власності на земельну ділянку, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки земельної ділянки та стягнуто з відповідачки ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2302 грн. 40 коп. понесених судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить його скасувати як незаконне, прийняте судом без повного зясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення суду залишити без змін як обґрунтоване і законне, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з переходом права власності на житловий будинок за договором дарування до позивача ОСОБА_1 перейшло й право користування земельною ділянкою, яка надавалась для його будівництва і обслуговування, а тому оспорювані ним правовстановлюючі документи видані на імя інших осіб, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку, порушують його право як землекористувача.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що 24 грудня 2004 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було укоадено та нотаріально посвідчено договір дарування, згідно умов якого дарувальник подарувала обдарованому, а він прийняв у дар житловий будинок № 9 по вулиці Ставки в м. Луцьку Волинської області (а. с. 6).

На підставі рішення Луцької міської ради від 29 грудня 2003 року № 14/14.1 ОСОБА_5 22 січня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га по вул. Ставки, 9 в м. Луцьку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (а. с. 7).

Крім того встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2008 року, яке було змінено апеляційним судом і набрало законної сили, вищевказаний договір дарування житлового будинку від 24 грудня 2004 року в частині відчуження 1/6 частини будинковолодіння визнано частково недійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину цього будинковолодіння (а. с. 11-14).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 20 ЗК України в редакції, що діяла на час укладення ОСОБА_5 договору дарування житлового будинку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, що діяла на той час, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 377 ЦК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у підпункті ґ пункту 18 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України. Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що відчудження обєкта нерухомого майна в період з 1 січня 2002 року по 21 червня 2007 року (під час дії ст. 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року) не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

До особи, яка придбавала житловий будинок з 1 січня 2004 року (з моменту введення в дію ЦК України) згідно зі ст. 377 цього Кодексу, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувачки переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

І лише чинною редакцією ст. 120 ЗК України передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, встановлені обставини справи та наведені норми закону свідчать про те, що оскільки предметом договору дарування, укладеного 24.12.2004 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1, був лише житловий будинок, то право користування земельною ділянкою на якій знаходиться будинок автоматично не перейшло до обдарованого, а й надалі належало дарувальнику ОСОБА_5, яка 22 січня 2007 року цілком правомірно набула право власності на вказану земельну ділянку, отримавши відповідний державний акт на право власності на землю.

Статтями 1217, 1223, 1225 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Встановлено, що 23 квітня 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт, у якому на випадок своєї смерті все своє наявне майно і те, на яке за законом матиме право на час смерті, заповіла в рівних частках ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Заповіт посвідчений нотаріально, на час розгляду спору не змінений та не скасований спадкодавцем і не визнаний недійсним судом (а. с. 5).

16 квітня 2014 року ОСОБА_5 померла. Після її смерті відповідачу ОСОБА_3 нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори 15 квітня 2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0603 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в м. Луцьку Волинської області на вулиці Ставки, 9. В цей же день право власності ОСОБА_3 та 1/2 частку вказаної земельної ділянки було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 9-10).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Враховуючи, що державний акт про право власності на спірну земельну ділянку був отриманий спадкодавцем ОСОБА_5 цілком законно і при цьому жодні права позивача ОСОБА_1 на цю земельну ділянку порушені не були, то вказана земельна ділянка правомірно увійшла до спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, та законно була успадкована ОСОБА_6

Отже, відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого відповідачу ОСОБА_6, на які покликався позивач ОСОБА_1, звернувшись до суду з даним позовом.

Оскільки судом першої інстанції наведені обставини враховані не були, і як наслідок невірно застосовано норми матеріального права, то на думку колегії суддів оскаржуване рішення відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року в даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: