Справа № 285/2969/16-ц
провадження № 2/0285/226/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27.01.2017 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі судді - Помогаєва А.В., за участю секретаря Павлюк Т.П., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Новоград-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право на житло,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.
Обґрунтував позов тим, що він є власником квартири за вищевказаною адресою. З відповідачем перебували у шлюбі, однак у січні 2016 року шлюбні відносини припинено і відповідач змінила місце проживання. Шлюб розірваний рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16.05.2016 року. ОСОБА_3О проживає на даний час окремо та створила нову сімю. Відповідач не проживає в квартирі позивача близько 1 року, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Отже - вона є такою, що втратила право користування цим житлом. Оскільки в добровільному порядку відповідач не знялась з реєстраційного обліку, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснили, що в жовтні 2016 року відповідач добровільно знялась з реєстрації, про що їм не було відомо на момент подання позову до суду. Разом з тим, чинне законодавство не встановлює прямого звязку права особи на проживання у певному житловому приміщенні з реєстрацією в ньому. Крім того, закріплено право колишніх членів сімї проживати у помешканні, яке вони займали до розірвання шлюбу. На теперішній час склались конфліктні стосунки між позивачем та відповідачем, у звязку з якими існує ризик повернення відповідача до вищезазначеної квартири. З метою захисту своїх прав на володіння майном та уникнення будь-яких претензій позивача щодо визначення її місця проживання, позивач наполягає на судовому захисті своїх прав, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та заперечень проти позову не подала.
Треті особи у судове засідання не прибули, подавши заяви про розгляд справи без їх участі.
Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, з ухваленням заочного рішення.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.01.2008 р. № 7, квартира АДРЕСА_2, належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_1 (а.с. 7)
Згідно довідки № 1098 від 31.10.2016 р. ОСОБА_3 знята з реєстрації за вищевказаною адресою, у звязку з переїздом в с. Дідовичі, Новоград-Волинського району (а.с. 12)
Згідно розписки про отримання поштового відправлення з викликом до суду встановлено, що відповідач отримала лист за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві: АДРЕСА_3 (а.с. 17)
Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до рішення № 285/158/16-ц від 16.05.2016 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. З рішення вбачається, що на момент подання ОСОБА_3 позовної заяви про розірвання шлюбу 25.01.2016 року сторони проживали окремо, спільне господарство не вели. (а.с. 5)
Таким чином, є підстави для висновку, що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі понад 1 рік, виїхала на постійне місце проживання в інше місце.
Будь-яких доказів стосовно поважності причин своєї відсутності у спірному житлі у вказаний строк відповідачем суду надано не було, як і доказів щодо існування між позивачем та відповідачем домовленостей, які б врегульовували спірне питання в інший спосіб, ніж передбачений законом, а тому суд вважає доведеним той факт, що відповідач відсутня за адресою: АДРЕСА_4, на понад один рік без поважних причин.
Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У свою чергу, ст. 162 ЖК УРСР визначає порядок оплати наймачем користування житлом.
Таким чином, після втрати статусу члена сім'ї власника квартири відповідач може мати лише статус наймача.
Суду не надано доказів укладання сторонами договору найму та внесення відповідачем плати за користування спірною квартирою або її участі в оплаті комунальних послуг.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Оскільки відповідач тривалий час (понад один рік) не проживає у квартирі позивача та добровільно змінила реєстрацію, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування таким житлом.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Оскільки чинне законодавство не передбачає позасудового порядку визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а позивач вважає, що існує ризик порушення його прав з боку відповідача у володінні квартирою, суд дійшов висновку, що поданий позов є допустимим способом захисту прав позивача.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, 223, 224-233, 294 ЦПК України, суд , -
Позов задовольнити повністю.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст заочного рішення виготовлено 31.07.2017 р.

Суддя А.В. Помогаєв