АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/8/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Пастощука М.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю позивача та її представника ОСОБА_1,

відповідача та його представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не зявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу, про визнання заповіту недійсним з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2016 року,

встановила:

В червні 2015 року ОСОБА_3І звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 18.12.2014 року, відповідно до якого його матір, ОСОБА_6, яка померла 06.01.2015 року заповіла все належне їй майно відповідачу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що волевиявлення ОСОБА_6 при укладенні спірного заповіту не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки на момент його укладення вона тривалий час хворіла, приймала медичні препарати, що негативно вплинули на її свідомість та здатність розуміти значення своїх дій, вона втратила змогу рухатися та розмовляти, що свідчить про повну неспроможність спадкодавця розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладення спірного правочину.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2016 року позов було задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, що посвідчений 18.12.2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 245 грн. судового збору та 869,65 грн. витрат на проведення експертизи.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що суд порушив норми матеріального права, неповно та необєктивно встановив фактичні обставини справи, оскільки докази в справі вказують на те, що на час укладення заповіту 18.12.2014 року спадкодавець ОСОБА_6 не перебувала в безпорадному стані і в повній мірі розуміла значення своїх дій.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, в звязку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є сином, а відповідач ОСОБА_4 -внуком померлої 06.01.2015 року ОСОБА_6

Згідно із заповітом від 12.07.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_7, ОСОБА_6 заповіла належну їй земельну ділянку та розташований на ній будинок ОСОБА_3

Відповідно до заповіту від 18.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_4

Після смерті спадкодавця в м. Хмельницькому до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним заповіт, складений 18.12.2014 року на ім'я ОСОБА_4, виходив з того, що ОСОБА_6 на час складання заповіту не могла в повній мірі усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними.

Однак такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст. 225 ЦК України поширюються також на ті випадки, коли фізичну особу не було визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2013-2014 років при медичному огляді ОСОБА_6 було встановлено залишкові явища перенесеного ішемічного інсульту у вигляді правобічної гіпотонічної геміплегії, вираженої моторної афазії.

У п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування судам розяснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який дав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ним на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з актом судової психіатричної експертизи №12 від 03.03.2016 року, медичних даних про стан здоровя ОСОБА_6 18.12.2014 року в медичній документації немає. Але оскільки дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ступені це прогресуюче багато-вогнищеве або дифузне ураження головного мозку, тому станом на 18.12.2014 року ОСОБА_6 не могла повністю усвідомлювати свої вчинки, дії.

Таким чином, за судово-психіатричною експертизою не зроблено категоричного висновку про психічний стан заповідача на момент складання заповіту.

Відповідно до постанови Верхового Суду України від 29.02.2012 року, № 6-9цс12, прийнятої в порядку ст. 360-7 ЦПК України, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, суд прийшов до помилкового висновку про визнання недійсним заповіту, складеного 18.12.2014 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки проведеною у справі судовою експертизою не було зроблено висновку про абсолютну неспроможність померлої в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що ОСОБА_6 не могла повною мірою усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними.

Слід також звернути увагу на ту обставину, що проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, яку було призначено судом першої інстанції відповідно до ухвали від 24.12.2015 року, було доручено Хмельницькому обласному бюро СМЕ. Фактично експертне дослідження було проведено судово-медичною експертною комісією в складі голови заступника начальника Хмельницького обласного бюро СМЕ, головного позаштатного невролога Департаменту охорони здоровя Хмельницької облдержадміністрації, головного лікаря Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру та лікаря судово-медичного експерта. При цьому жоден з членів комісії на дату проведення судової експертизи не мав статусу судово-психіатричного експерта, а до компетенції Хмельницького обласного бюро СМЕ взагалі не входить проведення судових психіатричних експертиз.

За таких обставин вищевказаний експертний висновок не міг бути взятий судом до уваги, оскільки експертне дослідження було проведено неналежним складом судових експертів, які не мали повноважень на проведення судової психіатричної експертизи.

За клопотанням ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції було призначено повторну посмертну судову психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричного дослідження №734 від 14.12.2016 року, проведеного судово-психіатричною експертною комісією в складі трьох лікарів судово-психіатричних експертів, у звязку зі значними протиріччями в медичній документації та показах свідків, відсутністю достовірних даних про психічний стан, в якому перебувала ОСОБА_6, не представляється можливим достовірно встановити чи страждала вона психічними захворюваннями або захворюваннями, які могли вплинути на її психічний стан на дату укладення заповіту - 18.12.2014 року, та чи могла вона в повній мірі розуміти значення своїх дій, усвідомлювати їх, керувати ними під час складання заповіту 18.12.2014 року.

Таким чином, за результатами проведення повторної експертизи також не було отримано висновку щодо абсолютної неспроможності спадкодавця ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання спірного заповіту.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що в судовому засіданні свідки, які безпосередньо були присутні при складанні та посвідченні заповіту 18.12.2014 року (ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10В.), вказали на те, що під час складання спірного заповіту ОСОБА_6 перебувала при свідомості, в сидячому положенні, реагувала на запитання киванням голови, зрідка короткими фразами, поводила себе адекватно, розуміла значення своїх дій, її волевиявлення на передачу всього свого майна та майнових прав на користь внука, ОСОБА_4 було добровільним, жодного тиску з цього приводу на неї не вчинялося.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4, внук ОСОБА_6, здійснював постійний догляд за бабою, інвалідом 1-ї групи, проживав разом з нею в одній квартирі аж до її смерті, тому бажання ОСОБА_6 скласти заповіт саме на ім'я ОСОБА_4 є досить логічним та прогнозованим.

За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, як не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом ч. 2 якої визначається, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України щодо посвідчення заповіту нотаріусом, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, в звязку з хворобою ОСОБА_6, оспорюваний заповіт було складено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 по місцю постійного проживання спадкодавця, його текст було записано нотаріусом зі слів останньої в присутності свідків, а підпис вчинено запрошеною ОСОБА_6, ОСОБА_8

Оскільки заповіт ОСОБА_6 складений з дотриманням вимог закону щодо його форми, тому підстав для визнання його недійсним за ч. 1 ст. 1257 ЦК України також не вбачається.

За таких обставин рішення суду не може бути визнано законним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Питання розподілу судових витрат між сторонами піддягає вирішенню у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

За подання позовної заяви до суду першої інстанції ОСОБА_3 було сплачено 245 грн. судового збору та здійснено оплату витрат по проведенню судової експертизи в розмірі 869,65 грн., які були стягнуті судом на його користь з ОСОБА_4

За подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплатив 267,96 грн.

Враховуючи ухвалення нового рішення в справі, задоволення апеляційної скарги в повному обємі та відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем в суді першої інстанції, слід покласти на нього, оскільки вони не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, а витрати, які поніс апелянт при поданні апеляційної скарги підлягають відшкодуванню останньому за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, що не зявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу, про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 267,96 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія 39