АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/957/17 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Бездітко В.М., Коваленко І.П.

при секретарі Дашковської Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, який діє від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та ОСОБА_4, треті особи Центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді Київського району м. Харкова, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, який дії від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, Центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді Київського району м. Харкова.

В обґрунтування позову посилається на те, що 22 лютого 2008 року з ОСОБА_1 укладено кредитний договір №020/Р-08, відповідно до умов якого Банк надав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 150000дол. США строком до 21 лютого 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлених кредитних договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №020/Р-08, відповідно до умов якого іпотеку передано житловий будинок загальною площею 186,50 кв.м., житловою площею 161,90 кв.м. за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10.

Відповідач ОСОБА_1 зобовязання за кредитним договором не виконав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу житлового будинку Банком .

На виконання вимог закону Банком мешканцям будинку направлялась письмова вимога про виселення.

ОСОБА_5 помер 04 жовтня 2015 року.

У липні 2016 року Банком уточнено позовні вимоги.

Остаточно просить виселити неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, від імені яких діє ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що зареєстровані та/або проживають у житловому будинку за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10 та стягнути судові витрати.

Відповідачі в судове засідання не зявились.

Представник третьої особи Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Київського району м. Харкова у своїй заяві вказує, що Центр не має повноважень щодо представлення інтересів дітей в судовому порядку.

Представник третьої особи Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не зявився.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що Банк не надавав такої згоди, то реєстрація осіб у будинку є порушенням умов цивільно-правового договору.

ОСОБА_5 укладаючи договір іпотеки №DNHDGA00000413 у якості забезпечення виконання зобов'язання, усвідомлював, що у разі невиконання умов кредитного договору він може позбутися як права власності на квартиру так і права користування.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»( правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким Банком ОСОБА_1 надано кредитні кошти в сумі 150 000,00 доларів США на строк до 21 лютого 2018 року. ( а.с. 8-11).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10. (а.с. 12-13).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки- на даний житловий будинок.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2014 року виселено ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у Київському РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2014 року рішення суду змінено шляхом скасування його в частині виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 18 травня 2015 року відстрочено виконання вказаного рішення суду на 3 роки з дня набрання ухвалою законної сили, але не менш ніж на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 червня 2015 року ухвалу суду в частині відстрочення виконання рішення суду на три роки - скасовано; в іншій частині ухвалу залишено без змін.

04 жовтня 2015 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка була прийнята онуками спадкодавця ОСОБА_3 від імені якої діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_2Д.( за згодою батька ОСОБА_1П.)

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення неповнолітніх дітей та ОСОБА_4 суд обґрунтовано виходив з тих обставин, що спірний будинок придбано не за кредитні кошти, а тому для виселення відповідачів із предмету іпотеки без надання їм іншого житла - безпідставне.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі 6-1049цс15.

Як вбачається з кредитної угоди від 22 лютого 2008 року цільове призначення Кредиту та траншу споживчі цілі(п. 1.4 Кредитної угоди).

За текстом договору іпотеки житловий будинок№10 по Ольгінському вїзду в м.Харкові належав іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2001 року , тобто був придбаний до укладання кредитного договору ОСОБА_1 з Банком.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідачів без надання іншого житла, а тому позов задоволенню не підлягає.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відсутності письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію інших у предметі іпотеки інших осіб, що є підставою для їх виселення безпідставне з урахуванням вже зазначених вимог закону.

Іншого місця проживання, куди підлягають виселенню відповідачі, Банком не вказано.

За таких обставин підстав для виселення відповідача немає.

Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 04 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: