Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/775/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

23 січня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді: Казидуб О.Г.

при секретарі: Зайцевій О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства та за позовом третьої особи ,яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4,третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину-,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, вказуючи, що він, 11 серпня 2014 року за усним договором позики передав позичальнику ОСОБА_2Юр.(відповідачу) у власність 10000,00 доларів США, що на день звернення з позовом складає за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 15,869445 грн.) 158694,45 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч шістсот дев'яносто чотири гривні 45 коп.).

При фактичному одержанні вказаної суми позичальником в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була надана розписка від 11.08.2014.

Відповідно зазначеної розписки ОСОБА_2 зобов'язувався сплатити йому проценти у розмірі 5 % в місяць та повернути позичені кошти до 12 вересня 2014 року включно.

Але, до теперішнього часу відповідач борг не повернув та не сплатив проценти за фактичний час користування коштами, який на день звернення до суду становить 5 повних місяців. Відповідно умов договору розмір процентів становить 2500,00 доларів США, що на день звернення з позовом складає за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 15,869445 грн.) 39673,61 грн. (тридцять дев'ять тисяч шістсот сімдесят три гривні 61 коп.).

Вказує, що після закінчення строку повернення позики він неодноразово намагався повернути свої кошти, але відповідач ухиляється від виконання зобов'язання.

Загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на день звернення до суду становить 198368,06 грн., виходячи з розрахунку ( 158694,45 + 39673,61 = 198368,06).

А тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 15896,45грн. та відсотки за користування позиченими коштами в сумі 39673,61грн., а всього 198368,06грн. та судові витрати відшкодувати за рахунок відповідача.

30.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, вказуючи, що боргову розписку його змусили написати гр.. ОСОБА_1 та гр.. ОСОБА_6 під впливом фізичного та психічного тиску, що виражався у погрозах розправи над ним та членами його сімї з метою подальшого заволодіння його власним майном та коштами у великих розмірах. Більше того, вказує, що і на даний час він та його сім'я знаходяться під фізичним та психічним тиском з боку громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_6, що змусило його подати відповідні заяви до правоохоронних органів для притягнення їх до кримінальної відповідальності за вчинені відносно нього умисні злочини.

На даний час, відповідно до вимог чинного кримінально-процесуального закону України порушено кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування стосовно протиправних дій гр..гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_6, які незаконно, із застосуванням психічного та фізичного насильства, з метою заволодіння його власним майном та грошових коштів у великому розмірі, примусили його 11.08.2014 року до написання в службовому кабінеті працівника УДАІ в Черкаській області боргової розписки на суму 10000доларів США, яких він в борг у них не брав і не мав наміру брати. На підставі його окремої заяви до Придніпровського РВ УМВС в м. Черкаси порушено кримінальне провадження № 0001279 за ознакамир злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, а 28.04.2015 Соснівським РВ УМВС в м. Черкаси порушено кримінальне провадження № 0001852 стосовно самоправних дій гр.. гр.. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по відношенню до нього. Аналогічна зава про вимагання у нього грошових коштів вищевказаними особами подана до прокуратури Черкаської області, за результатами розгляду якої прийнято рішення згідно вимог процесуального закону.

А тому, просить суд визнати недійсним договір позики на 10000 доларів США по розписці від 1.09.2014 року, яка була надана ним ОСОБА_1 під впливом насильства.

02.12.2016 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, вказуючи, що згідно свідоцтва про одруження вона являється дружиною ОСОБА_2

Так, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що 11.08.2014 року він ніби то за усним договором позики передав ОСОБА_2 у власність 10 000 дол. США, про що останнім була надана розписка від 11.08.2014 року. У зв'язку з нібито неповерненням ОСОБА_2 коштів, він звернувся до суду з позовом про стягнення коштів та відсотків за користування ними.

Вважає вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необгрунтованими, надуманими та такими, що не грунтуються на законі.

В свою чергу, у суду є декілька підстав для визнання недійсним даного правочину, а розписки грошовою та також недійсною. Однією з підстав для визнання даного правочину недійсним, є його фіктивність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про Судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», «Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним аравочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення вільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення».

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року встановлено, «що визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача».

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ід 23.04.2014 року встановлено, що за положеннями ст. 234 ЦК України, фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Таким чином, для того, щоб визнати правочин фіктивним, необхідно встановити наступне:

●чи вчинялись сторонами будь-які дії на виконання цього правочину;

●з якою метою вчинявся цей правочин;

●чи мали сторони намір створити правові наслідки які передбачає договір позики на момент чинення правочину;

●чи відповідала внутрішня воля сторін зовнішньому її прояву, тобто чи знали сторони вдалегідь, укладаючи правочин, що він не буде виконаний.

Вважаю, що даний правочин відповідає всім зазначеним вище ознакам фіктивності. Ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не вчинили жодної дії на виконання цього правочину.

Однак, якщо ОСОБА_2 весь час стверджував і стверджує, що він ніяких грошей від ОСОБА_1 не отримував і навіть не мав наміру їх отримувати, то лишається довести, що ОСОБА_1, в свою чергу, ніяких грошових коштів ОСОБА_2 не передавав.

Підтвердженням того, що ОСОБА_1 гроші не передавались є наступні докази та факти:

●в порушення ст.ст. 203, 207, 208, 1047 ЦК України даний правочин не був укладений

в письмовій формі, хоча письмова його форма є обов'язковою;

●в силу ст. 218 ЦК України, згідно аудіозапису розмови ОСОБА_6 з

ОСОБА_2, ОСОБА_1 ніяких грошей останньому не передавав;

●єдиним документом, яким ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги, є

написана ОСОБА_2 розписка.

Однак, дана розписка має декілька суттєвих недоліків:

-по-перше, в ній відсутні підписи свідків, які ніби то були присутні під час її написання,

-по-друге, місце вчинення правочину не відповідає дійсності, оскільки розписка була написана зовсім в іншому місці,

-по-третє, в розписці не зазначена така обов'язкова суттєва умова даного правочину, як дата повернення коштів, а лише неоднозначно зазначено, що гроші мають бути повернуті в установлений строк, тобто, з цього запису не зрозуміло, коли саме гроші повинні бути повернуті і чи настав цей строк.

З урахуванням цих недоліків розписки, вона не містить всіх суттєвих умов договору позики, а тому не може бути підтвердженням укладення договору позики.

Крім того, з урахуванням порушення вимоги про письмову форму даного правочину, в силу положень ст.ст. 218, 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді були одержані позичальником від позикодавця.

В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, в разі недодержання письмової форми правочину, факт його вчинення може доводитись виключно письмовими доказами, засобами аудіо-, ідеозапису, крім показань свідків.

Тому, враховуючи те, що єдиним доказом, яким ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов є розписка, а вона, як доведено вище, у зв'язку з суттєвими недоліками, не може буди підтвердженням складання договору позики, у суду відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що мало місце передача грошей і що цей правочин взагалі був вчинений.

Це свідчить про те, що сторонами даного правочину не було вчинено жодний дій на його виконання, що є першою ознакою фіктивності правочину.

Що стосується мети правочину, то метою його вчинення не було надання у власність та отримання грошових коштів у борг, як це передбаченого ст. 1046 ЦК України.

Так, вказує, що її чоловік ОСОБА_2 ще приблизно в 2008 році за сприяння ОСОБА_6, з яким її чоловік був у товариських відносинах і який працював начальником ДАІ м. Черкаси, взяв у гр. ОСОБА_8 в борг гроші. До 2014 року він справно сплачував йому відсотки за взяті в борг гроші. Однак, в літку 2014 року до нього зателефонував ОСОБА_6 та повідомив, що ОСОБА_8 знадобились гроші і що її чоловік повинен їх негайно повернути.

ЇЇ чоловік зателефонував до ОСОБА_8 щоб з'ясувати в чому причина такого поспіху, на що останній відповів, що до нього звернувся ОСОБА_6 із проханням позичити гроші, однак він повідомив йому, що у нього грошей не має, але йому винен гроші її чоловік. Після цього ОСОБА_6 і зателефонував її чоловікові з вимогою негайно повернути гроші ОСОБА_8 В розмові з ОСОБА_8 її чоловік домовився, що він шукатиме гроші і як тільки знайде, то одразу їх поверне, на що той погодився.

Однак, ОСОБА_6 продовжував неодноразово дзвонити моєму чоловікові та вимагати від нього гроші.

Так, 11.08.2008 року ОСОБА_6 знову зателефонував ОСОБА_2 та попросив його приїхати до нього на роботу. Коли мїї чоловік приїхав, то в кабінеті у ОСОБА_6 також знаходився його товариш ОСОБА_1 Вони разом почали тиснути на її чоловіка та вимагати у нього негайного повернення грошей, після чого ОСОБА_6 повідомив, що так як її чоловік позичав гроші ОСОБА_8 за його сприяння та поручительства, то він спеціально взяв кредит у КС «Альянс» та нібито погасив за її чоловіка заборгованість перед ОСОБА_8 Коли ОСОБА_2 зателефонував ОСОБА_8 та запитав чи це правда, той відповів, щоб вони розбирались самі і йому не телефонували.

Після цього, ОСОБА_6 почав вимагати від її чоловіка, щоб він, в якості перестраховки та гарантії повернення грошей ОСОБА_6, написав розписку про те, що ніби то її чоловік позичив ріпі. Але вимагав, що розписка була написана на ім'я ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_6 є начальником ДАІ і можуть виникнути питання де він взяв стільки грошей, щоб позичити. Також вони повідомили, що ця розписка носитиме виключно характер перестраховки і ніколи і ні де ними використана не буде.

Саме тому і враховуючи викладені вище обставини її чоловік і написав розписку на ім'я ОСОБА_1 про те, що він ніби то взяв у нього в борг гроші. Насправді, він ніяких грошей не позичав, йому в цей час така велика сума навіть не була потрібна.

Отже, обставини справи свідчать про те, що метою написання вищевказаної розписки не було отримання в борг грошей і що ця розписка жодним чином не підтверджує передачу грошових коштів.

Зі слів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 метою написання розписки було забезпечення повернення ОСОБА_2 грошей ОСОБА_8

Підтвердженням цьому є той факт, що згідно інформації КС «Альянс», ОСОБА_6 так ніяких грошей в кредит не брав.

Це свідчить, що метою написання розписки не було підтвердження факту отримання у борг грошей, що є другою ознакою фіктивності правочину. Як було зазначено вище, метою написання розписки було забезпечення повернення ОСОБА_2 грошей зовсім іншій особі - ОСОБА_8

ОСОБА_1 ніяких грошей ОСОБА_2 не передавав, а тому останній йому нічого і не повертав.

Отже, на момент вчинення правочину, жодна із його сторін не мала намірів створити правові наслідки, які передбачає договір позики.

ОСОБА_1 не мав наміру передавати будь-які гроші ОСОБА_2 і у зв'язку з цим, у останнього не виник обов'язок повертати ці гроші та відсотки за користування ними.

Це в свою чергу є третьою ознакою фіктивності даного правочину.

Що стосується четвертої ознаки фіктивності даного правочину, то враховуючи викладеневище, внутрішня воля сторін повністю не відповідала зовнішньому її прояву.

Так, в момент написання розписки сторони заздалегідь знали та усвідомлювали, що гроші ОСОБА_1 не передаватиме і у зв'язку з цим ОСОБА_2 їх не повертатиме.

Тобто сторони достеменно знали, що правочин не буде виконаний.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, даний правочин відповідає всім ознакам фіктивності, які передбачені діючим законодавством і в силу ст. 234 ЦК України, повинен бути визнаний судом недійсним.

Крім того, про фіктивність правочину та розписки свідчать також наступні факти:

ОСОБА_2 в 2014 році не вчиняв жодної значної покупки, на яку можна було б витратити такі значні кошти. В позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено і не доведено чи мав він в розпорядженні 10 000 дол. США для того, щоб протягом дня їх позичити і не наведене джерело походження цих коштів.

Звідси висновок - таких великих коштів у ОСОБА_1 не було і він не міг їх дати в борг.

ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 мав повернути позичені гроші через місяць. Однак викликає великий сумнів той факт, що розсудлива людина, не маючи грошей та не маючи таких великих заробітків, візьме на себе апріорі неможливе зобов'язання повернути 10 000 дол. США лише через місяць. Більше того, ще й позичить гроші під такі величезні і не справедливі відсотки.

В такому випадку, враховуючи наявність у власності квартири, ОСОБА_2 набагато вигідніше було б оформити кредит у банку на будь-який термін і зі значно нижчими відсотками.

Ці факти також, хоч і опосередковано, але свідчать про те, що даний правочин є фіктивним.

Про недійсність оспорюваних правочинів свідчить також наступне.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Це імперативна норма, недотримання якої і є однією, але беззаперечною підставою для визнання правочину фіктивним і відповідно недійсним.

Як було доведено вище, ні ОСОБА_1 ні, відповідно ОСОБА_2, не мали на меті досягти таких основних правових наслідків договору позики, як передача позикодавцем грошей у власність позичальнику та виникнення, у зв'язку з цим, у позичальника обов'язку повернути ці гроші разом зі сплатою відсотків за користування ними.

Саме по собі написання розписки носило лише формальний характер.

Зазначене свідчить про порушення в даному випадку при укладені правочинів ч. 5 ст. 203 ІК України, що є самостійною підставою для визнання даного правочину недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і віідповідати його внутрішній волі.

Крім того, не відповідність внутрішньої волі сторін зовнішньому її прояву є також ознакою фіктивності правочину.

Як було доведено вище, в момент написання розписки сторони заздалегідь знали та усвідомлювали, що гроші ОСОБА_1 не передаватиме і у зв'язку з цим ОСОБА_2 їх не повертатиме. Сторони достеменно знали, що правочин не буде виконаний.

Це свідчить що зовнішнє волевиявлення учасників даного правочину не відповідало їх внутрішній волі.

Зазначене також, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним.

Про недійсність правочину та про те, що при ніби то його укладенні були порушені ряд вимог ЦК України свідчить також наступне.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій

законом.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Отже, в даному випадку, правочин повинен був бути вчинений виключно у письмовій формі, а тому посилання ОСОБА_1 на те, що між ним та ОСОБА_2 був укладений усний договір позики є нікчемним.

Про необхідність укладення даного правочину в письмові формі свідчать також положення ст. 108 ЦК України.

В свою чергу це свідчить, що в даному випадку була порушена письмова форма договору позики, оскільки сам договір відсутній.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника являється лише підтвердженням укладення договору позики, тому вона не може ототожнюватись з самим договором і не свідчить про укладення його в письмовій формі.

Згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Однак, недодержання письмової форми правочину має свої наслідки, які визначені ст. 218 ЦК України та дублюються ч. 2 ст. 1051 ЦК України.

Зокрема, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а_й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Отже, у зв'язку з недодержанням в даному випадку письмової форми правочину, будь-які показання свідків не повинні братись судом до уваги.

Таким чином, все вищевикладене беззаперечно свідчить про наявність у суду декількох підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Вважає, що поновлення її прав та недопущення їх порушення в подальшому можливе тільки на підставі відповідного рішення суду по суті позовних вимог.

А тому, просить суд визнати недійсним договір позики укладений шляхом написання ОСОБА_2 ОСОБА_1 розписки від 11.08.2014 року на суму 10000дол. США та стягнути з ОСОБА_1 усі судові витрати.

В ході розгляду справи позивач надав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 248056,47грн. та відсотки за користування позиченими коштами в сумі 285264,94грн., а всього 533321,41грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав збільшення позовних вимог та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, а в зустрічній позовній ОСОБА_2 та третьої особи ,яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 відмовити повністю.

Адвокат позивача ОСОБА_1Є за ордером ОСОБА_9П позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в попередніх судових засіданнях, оскільки вважає ,що відповідач умисно подає позови, щоб справу починати слухати спочатку та затягує розгляд справи, тому він підтримує надані раніше пояснення та відмовляється надавати пояснення адвокату ОСОБА_10, в зустрічній позовній ОСОБА_2 та третьої особи ,яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 відмовити та підтримав та оголосив в судовому засідання заперечення на позовну заяву від 08.08.2016 року (том.1.арк.спр.241-243) та промову в судових дебатах( том. №2 арк.спр.54-56).

ОСОБА_2 в первиному позові про стягнення боргу за договором позики просив відмовити , зустрічний позов ОСОБА_2 та третьої особи ,яка заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 задовольнити повністю. Також пояснив, що з приводу погроз розправою він до правоохоронних органів не звертався, так як не вважав існування розписки серйозною обставиною, а звернувся тільки тоді коли ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

Адвокат ОСОБА_10 ,який діє в інтересах ОСОБА_2Ю та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 просив в позові відмовити ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_2 та третьої особи ,яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 задовольнити повністю з підстав викладених в промові в судових дебатах на (том. № 2 арк.спр.57-63) та( 64-70).

Суд, вислухавши ОСОБА_1Є ,адвоката ОСОБА_1 за ордером ОСОБА_11,ОСОБА_2Ю ,адвоката ОСОБА_2Ю за угодою ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_2 за угодою ОСОБА_10,пояснення свідків ОСОБА_12,ОСОБА_13Ш,ОСОБА_8, ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_14,оглянувши оригінал розписки, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11 серпня 2014 року за договором позики ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_2Юр.(відповідачу) у власність 10000,00 доларів США, що станом на 08.08.2016 року складає за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США 24,805647, 21500 доларів США, а розмір його боргу з урахуванням зміни курсу долара США становить 248056,47грн. (10000 х 24,805647=248056,47), а розмір процентів за час користування коштами становить (285264,94грн.(11500х24,805647=285264,94).

При фактичному одержанні вказаної суми позичальником в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була надана розписка від 11.08.2014.Відповідно зазначеної розписки ОСОБА_2 зобов'язувався сплатити йому проценти у розмірі 5 % в місяць та повернути позичені кошти до 12 вересня 2014 року включно. До теперішнього часу відповідач борг не повернув та не сплатив проценти за фактичний час користування коштами, користується його коштами більше 23 місяці .

Після закінчення строку повернення позики він неодноразово намагався повернути свої кошти, але відповідач ухиляється від виконання зобов'язання.

Загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на 09.08.2016 року становить борг сумі 248056,47грн. та відсотки за користування коштами в сумі 285264,94 грн., а всього 533321,41грн. що еквівалентно 21500 доларів США.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

А тому , письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, суд вважає встановленим правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов висновку про укладення саме договору позики.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, що передбачено ч.1 ст.625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.02.2015 року в забезпечення позову ОСОБА_1 03.02.2015 року було накладено арешт на майно ОСОБА_2 ( том.1 арк.спр.21). Також відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (том.2 арк.спр.39) відповідач та позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 перебувають в шлюбі з 20.07.1996 року.

Допитаний в судовому засіданні , ОСОБА_6П суду пояснив ,що літом 2014 року ОСОБА_2Ю попросив у нього позичити гроші, він спитав у свого товариша ОСОБА_1 на що той погодився. В присутності свідка ОСОБА_5, ОСОБА_2 написав розписку , ОСОБА_1 віддав ОСОБА_2 гроші ,які він перерахував і вони розійшлися ,це було в КС «Альянс» при вході в тамбур. Конфлікту не було та погроз не було,ОСОБА_2 було потрібно гроші ,все було інтелігентно. Викликали з приводу погроз його до Соснівського РОВД і Придніпровський РОВД по факту ,що він з ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_2, але ніяких погроз не було.

Свідки ОСОБА_13 ,ОСОБА_12 пояснили ,що погрози ОСОБА_2 під час написання розписки їм відомо виключно зі слів самого ОСОБА_2, свідок Цибульській.В. І. пояснив що його відносини позики з ОСОБА_2 не мають ніякого відношення до відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_1, пояснення свідка ОСОБА_15. не мають ніякого відношення до написання розписки.

Також допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5, пояснив ,що 11 серпня 2014 року він проходив по Хрещатику та зустрівся з ОСОБА_1 та ОСОБА_6, які попросили його ,щоб він побачив що позичає ОСОБА_1 гроші .В цей час підійшов ОСОБА_2 ,зайшли в КС «Альян» в середину в тамбур, ОСОБА_2 написав розписку після отримання від ОСОБА_1Є коштів. Коли ОСОБА_1 давав гроші ОСОБА_2, гроші рахував ОСОБА_2. При написанні розписки погроз не було, були доброзичливі відносини. Йому відомо ,що ОСОБА_2 гроші не повернув ОСОБА_1

Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 08.08.2016 року 1 долар США дорівнював 24,805647 українським гривням (https://bank.gov.ua.). Загальна сума заборгованості буде складати 533321,41грн. що еквівалентно 21500 доларів США.

Розмір боргу становить 248056,47грн. ( 10000,00 х 24,805647 = 248056,47) та відповідно сума процентів буде складати 285264,94 грн. ( 11500,00х 248056,47 = 285264,94). А тому вищевказані суми підлягають стягненню з відповідача.

Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства та позовні вимоги третьої особи ,яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним спірного договору позики, ОСОБА_2 посилався на те, що грошових коштів за цим договором не отримував, проте в судовому засіданні належними та допустимими доказами не довів, що не отримували грошових коштів за договором позики від 11.08.2014 року ,укладеного з ОСОБА_1 та жоден з представлених ОСОБА_2 доказів не містить підтверджень наявності -будь-якого тиску на нього під час отримання ним позики і написання розписки .

Договір позики від від 11.08.2014 року укладений в письмовій формі, в договорі зазначається, що позикодавець передав, а позичальник прийняв в позику грошові кошти в сумі 10000 доларів США, і зобов'язується повернути запозичені кошти до 12 вересня 2014 року,при свідках ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під 5% в місяць. Договір підписаний ОСОБА_2

Таким чином, укладений 11 серпня 2014 року договір позики повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та містить всі істотні умови, передбачені законом для таких договорів. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

До моменту звернення позивача ОСОБА_1 до суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірний договір позики не оспорювали, з позовами про визнання договору позики про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства та визнання правочину недійсним до суду не звертались.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав доказів, підтверджуючих той факт, що спірний договір позики був укладений під впливом насильства.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

З вказаних розяснень випливає висновок, що у разі, якщо насильство виражається в злочинних діях, то належним доказом може слугувати тільки вирок суду, а у випадку інших незаконних, але не злочинних дій, доказування може здійснюватись іншими засобами.

Погрози розправою по своїй суті являються злочинними діями, відповідальність за що передбачена Кримінальним кодексом України, а тому, враховуючи вищевказані розяснення ВСУ, наявність подібних обставин може бути підтверджена виключно вироком у кримінальній справі.

22 січня 2016 року судом була за клопотанням відповідача ОСОБА_2 була призначена судово-почеркознавча експертиза по даній справі до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до висновку експерта №2110/2111/16-32 за результатами проведення судовопочеркознавчої експертизи від 30.06.2016 року вказано ,що 1) підпис від імені ОСОБА_2 ,який міститься під рукописним текстом у розписці від 11.08.2014 року, що складена від імені ОСОБА_2,виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів.2)Рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 11.08.2014 року ,що складена від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2. 3)Рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від11.08.2014 року, що складена від імені ОСОБА_2, виконані ОСОБА_2 під впливом на процес письма тимчасових збираючих факторів природного характеру, ймовірніше за все, незвичні зовнішні умови письма, в саме - нерівна підложка .4)Встановити ,чи виконаний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 11.08.2014 року, що складена від імені ОСОБА_2, ОСОБА_2 під незначним впливом на процес письма якихось збиваючих факторів(нездужання, хвилювання і т.п.) або цей рукописний текст та підпис виконані у звичайних умовах не виявилося можливим.5)Якому не будь сильному впливу збираючих факторів(таких як тяжкий хворобливий стан, стан сильного хвилювання/стресу, у тому числі може бути спричинений психологічним тиском, примусом/ і т.п.) ОСОБА_2 при виконанні зазначених рукописного тексту і підпису не піддавався.

Проведена за ініціативою ОСОБА_2 почеркознавча експертиза не встановила наявність обставин, які б могли свідчити про написання розписки від 11.08.2014 під впливом психологічного тиску. У той же час, висновком експерта підтверджено обставину написання розписки в незвичних зовнішніх умовах письма, а саме на нерівній підложці, що може бути підтвердженням тієї обставини, що розписка могла бути написана на думку суду у непристосованих умовах в приміщенні КС «Альянс», а також є спростуванням пояснень ОСОБА_2 про написання розписки в пристосованих умовах службового кабінету ОСОБА_6

В тому суд вважає ,що посилання ОСОБА_2 на тиск на нього при написанні розписки не підтверджена жодними доказами, а сама присутність свідків при складанні розписки, судом не може вважатись тиском на відповідача. Твердження адвоката ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про написання розписки під впливом насильства вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.

Крім того, відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

Оскільки факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 10000,00дол.США підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, то даний факт не може бути спростований показами свідків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вичинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). У тексті боргової розписки повинна бути обовязково вказана детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця. Для цього на папері закріплюються такі відомості: прізвища, імена, по батькові; номери та серії паспортів; адреса прописки. Також в розписці повинна бути вказана грошова сума, яка була передана боржнику, цифрове значення необхідно продублювати прописом.

Таким чином, будь-які безспірні докази того, що до ОСОБА_2 застосовувався фізичний чи психологічний тиск з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_6, під час судового розгляду не встановлено, а наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 підтверджує той факт, що ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики не повертались.

Також як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3, що самостійні вимоги щодо предмету позову, обґрунтовується тим, що ОСОБА_2 фактично кошти у ОСОБА_1 не отримував, а оформлення відносин позики між сторонами здійснено з порушенням положень ЦК України.

З урахуванням розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9, суд вважає, що ОСОБА_3 не надала суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заяв про те, що ОСОБА_2 кошти від ОСОБА_1Є фактично не отримував, а зміст позовної заяви свідчить про те, що про відносини між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та іншими особами ОСОБА_3 відомо виключно зі слів чоловіка, оскільки вона не була їх учасником та в позові немає жодної згадки про будь-який фізичний чи психологічний тиск на ОСОБА_2 під час написання розписки, що є непрямим спростуванням пояснень самого ОСОБА_2 щодо відносин з ОСОБА_6 та ОСОБА_1Також не заслуговує на увагу суду посилання ОСОБА_3 на порушення положень законодавства щодо письмової форми договору позики, так як на підтвердження його укладення ОСОБА_1 суду предявлена розписка ОСОБА_2, яка на підставі ст.1047 ЦК України є належним доказом як його укладення, так і всіх умов договору.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Таким чином, позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 та його адвокатом ОСОБА_10 та третьої особи ,яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 за угодою адвокатом ОСОБА_10 не надано доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства та визнання правочину недійсним, тому суд відмовляє їм в задоволенні позовних вимог .

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивачки слід стягнути понесені позивачем витрати, а тому суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір ( по квитанціях (№10084605-1 від 30.01.2015р.-1983,69грн.;по квитанції №48030 від 11.11.2015р.-633,27грн; по квитанції №15688858-1від 08.08.2016р. -1349,98грн.),всього у розмірі3966,94 грн..

На підставі ст..ст.202, 203, ч.1,2ст.207, 208 ,215 ,234, 533, ч.1,2ст.625, 1046, 1047,1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 174, 88, 209-223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 248056,47грн., відсотки за користування коштами в сумі 285264,94 грн. та судові витрати що складаються з судового збору в сумі 3966,94 ,а всього 537288,35грн.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства -відмовити.

В позовних вимогах третьої особи ,яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційному суду через суд першої інстанції на протязі 10 днів.

Головуючий: ОСОБА_16