Справа № 446/1605/16 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/804/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участі третьої особи Великосілківської сільської ради Кам'янка-Бузького району про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду було прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права і висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вказує, що не погоджується з висновками суду про те, що оскільки шлюб між нею та відповідачем не розірвано, то ОСОБА_3 є власником будинку і не може бути позбавленим права власності і проживання в будинку. Апелянт зазначає, що відповідач був лише прописаний у будинку, а гроші на придбання будинку дала її мати ОСОБА_6, яка вказану обставину підтвердила в суді. Крім того, не відповідає фактичним обставинам справи посилання суду на те, що позовні вимоги обґрунтовувалися з посиланням на ст. 405 ЦК України, оскільки ні у позовній заяві, ні під час виступів, дебатів у суді апелянт не посилалася на дану статтю. Також вказує, що відповідач не живе у будинку вже більше року, а більше 4 років не платить комунальних платежів, не приймає жодної участі в обслуговуванні будинку. Окрім цього апелянт вважає, що суд мав би застосувати до даних правовідносин ст.71 ЖК України.

Просить скасувати рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року і ухвалити нове рішення по суті заявленого позову.

Представник Великосілківської сільської ради Кам'янка-Бузького району в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд справи було повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 69), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 14.03.1995р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 13). Такий шлюб на час розгляду справи в суді першої інстанції не розірвано.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 02 липня 1999 року позивачка придбала житловий будинок АДРЕСА_1. (а.с. 4)

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 19 липня 1999 року будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.1999р. (а.с. 11).

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМСУ у Львівській області ОСОБА_3 зареєстрований з 01.10.2002р. в с. Великосілки Кам'янка-Бузького р-ну. (а.с. 21)

Згідно довідки № 522 від 14.07.2016р. виданої виконкомом Великосілківської сільської ради гр. ОСОБА_5 про те, що її сім'я складається, проживають і прописані: ОСОБА_3 1967 р.н. - чоловік, ОСОБА_8 1996 р.н. - син, ОСОБА_9 1991 р.н. - син. (а.с. 13)

Як вбачається із актів від 15.12.2015р., 26.01.2016р., 15.06.2016р. ОСОБА_3 не проживає за спірною адресою на час складення актів. (а.с. 14-16)

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 районний суд виходив з того, що право спільної сумісної власності сторін по справі на даний час ніким не спростовано, спільне майно подружжя не розподілено, а відповідач є законним співвласником спірного будинку, так як такий будинок придбано під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Статтею 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Покликання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що відповідач був лише прописаний у будинку, а гроші на придбання будинку дала її мати ОСОБА_6, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається із матеріалів справи будинок АДРЕСА_1 був куплений позивачкою та оформлений на неї під час перебування у шлюбі.

Судом встановлено та визнається сторонами, що на розгляді у суді першої інстанції перебуває справа про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Покликання ОСОБА_5 щодо наявності іншого житла у ОСОБА_3, а саме будинку за адресою в АДРЕСА_2 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, даний будинок є нежитловою будівлею.

Судом встановлено, що позивачка - ОСОБА_5 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2009 року.

Колегія суддів вважає, що даний будинок належить до приватного житлового фонду, а не до державного чи громадського житлового фонду, а тому положення ст.ст. 71, 72 ЖК на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді