АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1661/13-ц 22-ц/774/239/К/17
Справа № 215/1661/13-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/239/К/17 суддя Мельник Ю.П.
Категорія № 21 (4) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.,

секретар: Чубіна А.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди, який під час розгляду справи неодноразово уточнював, останній раз 29.07.2014 року (а.с. 91-95) тав обґрунтування позову зазначив, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб з відповідачем було укладено в 1986 році та в 1987 році ним було розпочато будівництво будинку АДРЕСА_1, в якому він зараз мешкає. З літа 1987 року шлюбні відносини з відповідачем були припинені та рішенням Жовтоводського міського суду у вересні 1992 року шлюб між ними було розірвано. Приблизно в цей же період відповідач з дітьми переїхала в спірний будинок.

В 1994 р ним було закінчено будівництво будинку, а в 1997 він був прийнятий в експлуатацію.

Восени 2002 року на нього розпочався тиск з боку правоохоронних органів, відносно нього почали порушувати кримінальні справи, та 24.12.2002 року слідчий прокуратури Тернівського району виніс постанову про накладення арешту на все його майно, в тому числі і на спірний будинок.

Для уникнення конфіскації майна, вони з відповідачем вирішили переоформити частку будинку на ОСОБА_2, при цьому відповідач запевнила, що гарантує уникнення від конфіскації будинку, якщо він погодиться оформити будинок на неї та як тільки він доведе свою невинуватість, вона переоформить будинок на нього.

Він змушений був погодитися та 10.07.2003 року уклав договір дарування на 1/2 частину будинку на ім'я ОСОБА_2

В 2007 року ця кримінальна справа відносно нього була закрита Тернівським районним судом з реабілітуючих підстав, тобто за повної відсутності будь-якого складу злочину в його діях по всіх порушених проти нього кримінальних справах, після чого. він став нагадувати відповідачу про її обіцянку переоформити будинок у зворотному порядку. Вона під різними приводами зволікала, а потім стала говорити, що це ніякого значення не має. Він не став наполягати, однак в грудні 2012 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати будинок і купити собі на отримані від продажу кошти квартиру.

Вважає, що відповідач володіє спірним домоволодінням без законних на те підстав, оскільки в 1992 році, коли було розірвано їх шлюб, будівництво будинку було ще не завершено, він ще не був зареєстрований, що означає, що з цих підстав будинок повинен належати виключно йому, як єдине ціле.

Крім того вони, завідомо знаючи, що на все його майно накладено арешт слідчим прокуратури, не мали право здійснювати будь які правочини з арештованим майном. Таким чином вважає, що договір про виділення часток в спірному будинку в результаті чого відповідач стала власницею 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та договір дарування 1/2 частини спірного будинку, укладений між ним та ОСОБА_2 повинні бути визнанні недійсними, а сторони повернуті в первісний стан.

Крім того, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину, що означає, що йому повинен повністю належати спірний будинок, тобто він повинен бути єдиним власником цього будинку.

Також, діями відповідача завдано значна моральна шкода, оскільки ОСОБА_2 вимагає, щоб він знявся з реєстрації в спірному будинку і знайшов собі інше житло, оскільки вона має намір продати спірний будинок. Він працює адвокатом, його знають багато жителів району, знають практично всі працівники правоохоронних органів і така поведінка відповідача дискредитує його в очах цих людей, принижує його людську гідність та честь. Все це викликає у нього почуття розпачу, гніву та постійного нервового напруження. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 5000 грн.

Просив суд визнати недійсним договір про виділення 1/2 частки в спільному майні подружжя, укладений між ним та відповідачем та визнати недійсним договір дарування, від 02.04.2003 року, згідно якого він подарував ОСОБА_2 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5000 грн. моральної шкоди, а також судовий збір в розмірі 50 грн. та 115 грн., а всього 5165 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво від 02.07.2003 року про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме житлового будинку, жилою площею 105,3 кв.м., загальною площею 183,7 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 10.07.2003 року 1/2 частини житлового будинку, жилою площею 105,3 кв.м., загальною площею 183,7 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, жилою площею 105,3 кв.м., загальною площею 183,7 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 165 гривень.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду, а також скасувати ухвалу суду про накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1.

Зазначає, що судом не взято до уваги її заяву від 16.01.2014 року за вх. № 498 про застосування строків позовної давності та при ознайомленні з матеріалами справи вона встановила, що вказана заява відсутня в справі. Вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності та не доведено поважність причин пропущення даного строку, оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у липні 2007 року, а в 2008 році вона уклала шлюб з іншим чоловіком, про що позивачу було відомо.

Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено тяжких обставин, під впливом яких він уклав договір дарування, а посилання на те, що після накладення арешту на будинок, він боявся його втратити шляхом конфіскації, вважає безпідставним, оскільки з постанови про накладення арешту на майно від 24.12.2002 року не вбачається, на яке саме майно було накладено арешт та чи взагалі накладався арешт на спірний будинок.

Зазначає, що судом не досліджено належним чином обставини справи, не витребувано та не вивчено матеріали кримінальної справи, де має міститися оригінал постанови про накладення арешту на майно та сам протокол опису майна, а також не витребувано від державного нотаріуса інформацію, чи взагалі мав місце факт накладення арешту на спірний будинок у 2002 році.

Також відповідач звертає увагу на те, що спірний будинок вони з позивачем будували разом за спільні кошти, у зв'язку з чим 1/2 частина будинку належить їй на праві власності. На момент укладання договору дарування, усі його істотні умови було передбачено, з'ясовано та перевірено волю дарувальника, який погодився з усіма умовами договору та уклав договір дарування. Ним було роз'яснено усі наслідки підписання такого договору та п. 4 даного договору нотаріусом було посвідчено, що ОСОБА_1 вказував, що спірний будинок під арештом не знаходився.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1986 року, який було розірвано рішенням народного суду м. Жовті Води від 14 вересня 1992 року (а.с. 10 зворот, 116).

Відповідно до свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 02 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бикановою І.М., реєстровий № 2300, згідно із заявою подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в спільному майні подружжя, придбаному ними за час шлюбу, право власності належить: 1/2 частина - ОСОБА_2 Також зазначено, що спільне майно названого подружжя, право власності на яке посвідчується, складається з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 25). Дане свідоцтво посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бикановою І.М., реєстровий № 2300.

Згідно договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 10 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бикановою І.М., реєстровий № 2434, позивач ОСОБА_1 подарував, а відповідач ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з господарчими побудовами, які розташовані на земельній ділянці, яка належить Криворізькому міськвиконкому (а.с. 27).

В п. 2 договору дарування зазначено, що згадана 1/2 частина житлового будинку належить дарителю на підставі Свідоцтва про право особистого користування, виданого виконавчим комітетом Тернівської районної ради 05.12.1997 року та зареєстрованого у Криворізькому БТІ в реєстрову книгу за № 260-401-62121.

Відповідно до п. 4 договору дарування - даритель свідчить, що згадана 1/2 частина житлового будинку з господарчими побудовами до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває.

Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/2 частка домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10.07.2003 року (а.с. 26).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що життєві обставини, які передували в зв'язку з порушенням кримінальних справ: накладення арешту на майно, відсутність іншого житла, змусили його під впливом тяжких для нього обставини укласти спірні договори.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Пунктом 23 даної Постанови встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції не повно встановив та з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доводам сторін, що призвело до неправильного вирішення спору.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що з осені 2002 року він почав піддаватися тиску з боку правоохоронних органів Тернівського району м. Кривого Рогу та відносно нього було порушено 7 кримінальних справ, та кожна з норм кримінального кодексу України, по яких було порушено кримінальні справи, передбачали конфіскацію його майна. 24.12.2002 року слідчим прокуратури Тернівського району було винесено постанову про накладення арешту на все його майно, в тому числі і на спірний будинок, яку слідчий мотивував можливістю забезпечення у майбутньому конфіскації майна. У зв'язку з цим, з метою уникнення конфіскації спірного будинку, він змушений був погодитись з пропозицією відповідача ОСОБА_2 переоформити будинок на неї. З часом всі кримінальні справи відносно нього були об'єднані в одну і тільки в 2007 року кримінальна справа була закрита остаточно Тернівським районним судом м. Кривого Рогу з реабілітуючих підстав, тобто за повної відсутності будь-якого складу злочину в його діях по всіх порушених проти нього кримінальних справах.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2003 року, за заявою подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визначено, що в спільному майні подружжя, а саме - АДРЕСА_1 придбаному за час шлюбу, ОСОБА_2 належить 1/2 частина. Тому, посилання позивача в суді апеляційної інстанції на те, що спірний будинок належить на праві власності лише йому., оскільки побудований після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, колегія суддів не бере до уваги, оскільки право власності на частину спірного будинку за відповідачем визначено за заявою сторін.

10 липня 2003 року позивач ОСОБА_1 уклав договір дарування 1/2 частки спірного будинку на користь відповідача ОСОБА_2, засвідчивши, що згадана 1/2 частина будинку до цього часу нікому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває.

Наявність порушених прокуратурою Тернівського району м. Кривого Рогу 03.10.2002 року, 21.10.2002 року, 06.11.2002 року, 05.12.2002 року, 23.12.2002 року, 15.01.2003 року, 02.02.2003 року кримінальних справ у відношення позивача ОСОБА_1 за ст.ст. 191 ч. 2, 4, 5, 366 ч. 1, 2 КК України (а.с. 106-112), а також наявність постанови Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2007 року, про відмову в порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_1 на підставі ст. 6 п. 2 КПК України, за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 366 КК України (а.с. 113-115), на думку колегії суддів, не свідчить про наявність у позивача тяжких обставин.

Наявність в матеріалах справи постанови слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого рогу від 24 грудня 2002 року про накладення арешту з врахуванням необхідності забезпечення можливої в майбутньому цивільної справи та забезпечення рішення суду, на майно ОСОБА_1, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 61), не підтверджує факту накладення арешту на спірний будинок, оскільки в матеріали справи позивачем не наданий акт опису спірного будинку та відсутні відомості внесення нотаріусом запису у реєстр щодо накладення арешту на будинок.

Позивачу колегією суддів в судовому засідання роз'яснено положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, однак, будь-яких клопотань з цього приводу ним не заявлено.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено тяжких обставин, під впливом яких він уклав договір дарування, а посилання на те, що після накладення арешту на будинок, він боявся його втратити шляхом конфіскації, є безпідставним, оскільки з постанови про накладення арешту на майно від 24.12.2002 року не вбачається, на яке саме майно позивача було накладено арешт та не вбачається, що арешт був накладений на спірний будинок. Крім того, відсутні відомості щодо накладення арешту на спірний будинок в реєстрі.

Посилання суду першої інстанції на те, що на момент спору у суді позивач ОСОБА_1 за спірною адресою зареєстрований тільки сам, а відповідач ОСОБА_2 знята з реєстрації ще 2008 році та їх діти в 2011 році, не є підставою для визнання договору дарування недійсним з підстав, викладених позивачем у позові.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального закону, з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Колегія суддів не бере до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, подану у суді першої інстанції, оскільки вважає, що позов не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Згідно ч.ч. 3, 6 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, колегія суддів, зважаючи на недоведеність позовних вимог, вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 червня 2013 року у вигляді накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає судовий збір в розмірі 456 грн. 54 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 червня 2013 року у вигляді накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 на праві власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 456 грн. 54 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

Л.В. Митрофанова