РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарі Коломойцеві М.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третьої особи Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про вселення , -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача із вимогою про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №143 у будинку №86 по вул. Н. Ужвій у м. Харкові. В обґрунтування позову зазначив, що йому належить 1/2 частина вказаної квартири, яку він разом із своєю дружиною придбав під час шлюбу. Вказав, що у квітні 1997 році вони зареєстрували у цій квартирі брата дружини відповідача по справі, проте останній там фактично не мешкав. Зазначив, що з початку 2008 року його сімя розпалась, у серпні 2008 року вони розлучились і він залишив спірну квартиру разом із дитиною, в якій залишилась мешкати його колишня дружина. Вказав, що 25.11.2015 року його колишня дружина ОСОБА_5 померла і з серпня 2016 року він разом із своєю новою родиною повернувся мешкати у квартиру АДРЕСА_1. Також вказував, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частину її квартири, за отриманням якої до нотаріальної контори звернувся батько його колишньої дружини - ОСОБА_6 та їх спільний син ОСОБА_7 та стало відомо про існування боргу перед комунальними службами, який він разом із сином погасив.

Вважав, що оскільки відповідач у спірній квартирі мав лише реєстрацію, але постійно там не мешкав, за комунальні послуги не сплачував, то просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 16 грудня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про його вселення у квартиру АДРЕСА_1 було прийнято та обєднано із первісним.

В обґрунтування вказаного позову позивач за зустрічним позовом зазначав, що у серпні 2016 року повертаючись до дому за адресою: АДРЕСА_2 він не зміг потрапити до квартири, оскільки були змінені вхідні замки, що в подальшому виявилось було зроблено ОСОБА_1, а тому з урахуванням того, що ця квартира є місцем його реєстрації та мешкання, він просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1. позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти того, що після смерті його колишньої дружиною ремонтом у квартирі займався в тому числі і відповідач та визнав, що останній залишався там на ночівлю, проте стверджував, що постійно кожного дня ОСОБА_3 у спірній квартирі ніколи не мешкав, хоча звязок він із дружиною з 2008 року не підтримував. Визнав, що дійсно змінив вхідні замки на дверях, оскільки не бажає, щоб сторонні особи мали доступ до його житла. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, оскільки не вбачає підстав для проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі. Його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 15.09.2016 року (а.с.26) в судовому засідання наводила доводи, які викладені у позові, наполягала на його задоволенні, у задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити з огляду на відсутність правових підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти первісного позову, оскільки стверджував, що спірна квартира була придбана в тому числі і за його кошти, наполягав, що з 2013 року по 2015 рік мешкав там разом із сестрою, наглядав за нею, допомагав по господарству. Після її смерті робив ремонт у спірній квартирі, залишався там на ночівлю, але у серпні 2016 року не зміг потрапити до дому, оскільки позивач змінив вхідні замки. Просив суд задовольнити його позов, оскільки іншим житлом він не володіє, його дружина мешкає разом із дітьми та онуками у двокімнатній квартирі, в якій місця для нього немає.

Представник відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності (а.с.27,75) наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та просила суд вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Третя особа - представник Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань до суду не надав.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 суду показав, що він є сином позивача, а відповідач є його рідним дядьком. Вказав, що з серпня 2016 року він мешкає у квартирі АДРЕСА_3 разом із батьком та його сімєю. Підтвердив, що після смерті матері він, його батько та ОСОБА_3 робили у цій квартирі косметичний ремонт. Зазначив, що ОСОБА_3 ніколи не сплачував за комунальні послуги, а тому борг, який залишився після смерті його матері, йому довелось самостійно відшкодувати. Пояснював, що достеменно йому невідомо хто мешкав у спірній кватирі після смерті матері, проте йому здається, що вона була пуста. Речей відповідача він там не бачив. Зазначив, що він своєчасно звернувся до нотаріуса після смерті своєї матері для оформлення спадщини на 1/4 квартири, проте наразі свідоцтва про спадщину ще не отримав. Як співвласник квартири заперечує, щоб у ній мешкав відповідач.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 суду показав, що він є сусідом ОСОБА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_4. Зазначив, що дійсно на теперішній час у квартирі №143 мешкає ОСОБА_1 разом зі своєю родиною, проте не заперечував, що до серпня 2016 року неодноразово бачив у цій квартирі ОСОБА_3, який приїжджав до своєї сестри, яка там мешкала до часу смерті, а потім приймав участь у здійсненні ремонту, залишався там на ночівлю. Не заперечував, що декілька разів бачив у спірній квартирі ОСОБА_9, дружину ОСОБА_3

Допитаний свідок ОСОБА_9 суду вказала, що є дружиною ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_1 Наполягала на тому, що спірна квартира була придбана за рахунок сумісних коштів її чоловіка, брата та померлої ОСОБА_5 Вказувала, що з 2013 по 2015 роки її чоловік, відповідач по первісному позову, майже кожен день мешкав у квартирі ОСОБА_5, оскільки остання хворіла і потребувала сторонньої допомоги. Також зазначала, що після смерті останньої, вона разом із чоловіком робила ремонт у спірній квартирі, не заперечувала, що безпосередню участь у ньому приймав також ОСОБА_7, та стверджувала, що під час ремонту ОСОБА_9 мешкав у квартирі разом з їх спільною донькою, а також вона декілька разів залишалась з ними на ніч. Звертала увагу суду, що у квартирі, в якій вона мешкає разом із дітьми та онуками, місця для ОСОБА_3 немає, коли він залишається у неї, то спить на кухні.

Допитаний свідок ОСОБА_6 суду показав, що є батьком ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_5 Зазначав, що під час хвороби доньки у період часу 30 восени 2012 року по день її смерті, він кожен день приїжджав до неї на цілий день, а у вечорі приїжджав син ОСОБА_3, який залишався із сестрою на ніч. Підтвердив, що після смерті ОСОБА_5 навесні 2016 року у спірній квартирі почався робитись ремонт спільними зусиллями ОСОБА_3, його дружини та родини ОСОБА_5. Разом з тим, з невідомих йому причин, у серпні 2016 року ОСОБА_1 змінив замки у вхідних дверях та до теперішнього часу не впускає у приміщення ОСОБА_3, хоча він там зареєстрований. Крім того, звертав увагу суду, що на теперішній час він отримав свідоцтво на спадщину за законом на 1/4 частину цієї квартири після смерті його доньки, а тому є співвласником квартири та на правах співвласника не бажає, що ОСОБА_3 був знятий з реєстрації.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Так, у ході судового розгляду було встановлено, що позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, що підтверджується копією рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.08.2009 року (а.с.10-11).

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що власником іншої 1/2 частини квартири була ОСОБА_5, яка 25.11.2015 року померла (а.с.12) та після її смерті відкрилась спадщина на її частку майна, для спадкування якої звернулися її батько ОСОБА_6 та син ОСОБА_7

З доводів викладених у позові та безпосередніх пояснень позивача ОСОБА_1, судом встановлено, що за час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_5, ними було зареєстровано у їх спільній квартирі брата ОСОБА_5 ОСОБА_3, тобто як члена їх родини.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 15.06.2016 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_6 дійсно на теперішній час зареєстрований ОСОБА_3, відповідач за первісним позовом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_3 на час його реєстрації у спірній квартирі був членом родини подружжя, а після розлучення ОСОБА_5 з ОСОБА_1,залишився зареєстрованим у вказаній квартирі вже як член родини безпосередньо ОСОБА_5

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком.

Проте відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження за ним права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку (квартири).

За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Судом встановлено, що співвласник квартири ОСОБА_5, членом родини якої був ОСОБА_3, померла та після її смерті її батько ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.01.2017 року на 1/4 частку квартири АДРЕСА_6 (а.с.80 -82), свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/4 частку квартири ОСОБА_7, сину померлої, ще не видано.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що на час розгляду справи співвласниками квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 наполягав на тому, що як співвласник квартири та член родини ОСОБА_3, категорично заперечує проти визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою №143 у будинку №86 по вул.. Н. Ужвій, м. Харків.

Клопотань від свідка або інших учасників справи, про залучення ОСОБА_6 в якості третьої особи, після розяснення судом ч.4 ст. 10 ЦПК України, заявлені не були, тому суд, з урахуванням отриманих свідчень ОСОБА_6, вважає їх достатніми для того, щоб вважати, що він, як співвласник квартири реалізував своє право висловити думку щодо предмету розгляду.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності, будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інша не заборонені законом угоди.

Стаття 383 ЦК України визначає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщенням для власного проживання і проживання своєї сім'ї.

З огляду на викладене, підстав для застосування положень ч.2 ст. 405 ЦК України у суду немає.

Щодо посилань позивача та його представника на те, що відповідач постійно не мешкав у квартирі понад один рік, а тому втратив право користування житловим приміщенням також є безпідставним та спростовується свідченнями свідків, допитаних у суді, в тому числі сусіда ОСОБА_8, який суду підтвердив, що неодноразово бачив ОСОБА_3 у спірному приміщенні навіть після смерті ОСОБА_5

Крім того, суд звертає увагу, що реєстрація особи у конкретному приміщенні дійсно не дає безумовних підстав вважати, що вказане приміщення є місцем постійного мешкання цієї особи, разом з тим, в разі навіть тимчасового перебування особи у цьому приміщенні, користування ним, у сукупності з фактом його реєстрації дає підстави вважати, що ця особа не є відсутньою в розумінні положень ч.2 ст. 405 ЦК України.

Тим паче, що строк, який передбачений у ч.2 ст. 405 ЦК України з часу смерті співвласника квартири та члена сімї ОСОБА_10, на час звернення до суду, ще не сплив, а як встановлено у судовому засіданні до часу смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 стосунків з нею не підтримував, хто мешкав у спірній квартирі достеменно йому було невідомо, доказів постійної відсутності ОСОБА_3 у спірному приміщенні до 25.11.2015 року позивач суду не надав.

Долучена до матеріалів справи копія Акту КЖЕП №16 від 10.10.2006 року свідчить лише про фактичну відсутність відповідача у спірній квартирі лише на час спільного подружнього життя ОСОБА_1 (а.с.77), що і не заперечувалось самим відповідачем у справі, а наданий до суду Акт від 19.12.2016 року за підписом сусідів ОСОБА_8, ОСОБА_11 не є належним доказом відсутності ОСОБА_3 за місцем його реєстрації, оскільки по перше в ньому не зазначено період відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі (факт його не проживання станом на 19.12.2016 року, тобто час складання акту, ніким не заперечується), а по-друге, особи, які підписали вказаний акт не є уповноваженими в силу закону щодо встановлення наявності або відсутності особи за місцем його реєстрації. Крім того, допитаний в якості свідка ОСОБА_8 навпаки підтвердив суду, що неодноразово бачив ОСОБА_3 у спірному приміщенні, в тому числі як він залишався там на ночівлю.

Також суд вважає, посилання представник позивача на наявне у ОСОБА_6 право власності на нерухомого майна як на підставу задоволення їх вимог, є безпідставними, оскільки володіння батьком відповідача іншим нерухомим майном не ставить у залежність реєстрацію або мешкання його сина у будь-якому іншому житловому приміщенні.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази, свідчення свідків та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи по суті вимоги зустрічного позову, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З пояснень сторін та свідка ОСОБА_6 вбачається, що з серпня 2016 року ОСОБА_1 змінив вхідні замки на дверях квартири АДРЕСА_6, у звязку з чим ОСОБА_3 не має змоги зайти у квартири, користуватися нею.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В силу ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться в судовому порядку.

Законних підстав для здійснення перешкод для ОСОБА_6 щодо користування ним житловим приміщенням, в якому він зареєстрований та користувався на правах члена родини власника, відповідач суду не надав, а тому дії останнього є порушенням прав ОСОБА_3, які підлягають відновленню.

На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення позивача ОСОБА_3 у вищевказану квартиру є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третьої особи Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 у квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.

Суддя Н.В. Якуша