АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/652/17 Справа № 205/965/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року м. Дніпро

17 січня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору доручення дійсним та стягнення боргу за договором, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору доручення дійсним та стягнення боргу за договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог /а.с. 39-40/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 44/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з частиною 2 цієї статті, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно ч.1 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 14 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_3 взяла у позивача ОСОБА_2 гроші в сумі 4 000 доларів США для підготовки документів та зобов'язалася віддати документи в стадії готовності або гроші /а.с. 3/.

Відповідно до розписки від 16 червня 2016 року ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_2 - 1 800 доларів США на підготовку документів на ? частину квартири /а.с. 4/.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 посилається на те, що 14.04.2014 року між нею та ОСОБА_3, відповідно до умов ст.ст. 1000 - 1003 ЦК України був укладений договір доручення за яким ОСОБА_3 зобов'язалася підготувати для неї документи щодо права власності на житлову квартирку АДРЕСА_1, за що позивач передала їй плату за виконання своїх договірних обов'язків у сумі 4 000 доларів США, угода була укладена у простій письмовій формі у вигляді розписки.

16.06.2014 року сторони уклали додатковий договір відповідно до якого ОСОБА_3 зобов'язалася підготувати для неї документи щодо права власності на житлову квартирку АДРЕСА_1, за що позивач передала їй плату за виконання своїх договірних обов'язків у сумі 1 800 доларів США, угода була укладена у простій письмовій формі у вигляді розписки.

На протязі двох років ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконала, право власності на квартиру нам ім'я позивача не оформила, документи не передала. 30 січня 2016 року ОСОБА_2 письмово відмовилася від послуг відповідача та просила повернути сплачені кошти, припинивши тим самим дію їх договору /а.с. 6/.

Позивач просить визнати дійсним укладений 14.04.2014 року з додатками від 16.06.2014 року між ОСОБА_3 як повіреною, та ОСОБА_2 як довірителем, договір доручення на оформлення документів щодо права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 з оплатою послуг у еквіваленті 5800 доларів США. Стягнути з ОСОБА_3 на її корисить 101 793 грн. 50 коп. та судові витрати /а.с. 1/.

При вищенаведених обставинах справи суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що відносини, що виникли у сторін не є договором доручення і не регулюються положеннями ст.ст. 1000, 1003 ЦК України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих нею доказам та те, що висновки суду не відповідають обставинами справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відсутність у відповідача довіреності, бо вона її не просила, оскільки характер її доручення не вимагав такого документу і виконання будь-яких передбачених ч.1 ст. 1007 ЦК України юридичних дій їх договір доручення не передбачав, то з ними погодитися не можна.

У ч.1 ст. 1007 ЦК України закріплено право, яке передбачає обов'язок довірителя видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Таким чином, повірений вважається не уповноваженим вчиняти дії, передбачені договором, за відсутності у нього довіреності. Невидача довіреності може розглядатися як порушення зобов'язань з вини кредитора.

При цьому згідно із ч.1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_2 вона передала кошти ОСОБА_3 для підготовки правовстановлюючих документів та оформлення права власності на квартиру, але ці дії відповідач могла зробити тільки при наявності офіційних повноважень наданих зі сторони ОСОБА_2, а саме довіреністю в якій повинні бути вказані ці повноваження. Розписки, на які посилається позивач ОСОБА_2, не може бути доказом належної форми укладення договору, також не може свідчити про досягнення сторонами домовленості щодо повноважень.

Відносно посилань апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у стягненні з ОСОБА_3 на її користь 4 000 доларів США, що еквівалентно 101 793 грн. 50 коп., оскільки відповідач не виконала обов'язки повіреної за договором доручення, відповідно до ст. 1006 ЦК України, який припинив свою дію, з ними також погодитися не можна, так як судом встановлено, що письмового договору між сторонами не укладалось і позивачем не видавалась довіреність на ім'я ОСОБА_3, таким чином, позивачем не правильно обраний спосіб захисту цивільного права та інтересу у спірному правовідношенні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необгрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.