АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Міцнея В.Ф.

секретар Скакун К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання, за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що, наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 31 серпня 2006 року №79дск ОСОБА_1 з 01 вересня 2006 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ.

28 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом ГУ МВС України в Чернівецькій області та ОСОБА_1 укладено договір № Чр-35 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ, згідно з яким відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки. У разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання він повинен відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

_________________________________________________________________

22ц/794/84/2017 р. Головуючий у 1 інстанції Телешман О.В.

Категорія 59 Суддя-доповідач ОСОБА_2

Вказує, що відповідач у період навчання на здобуття вищої освіти за державним замовленням за спеціальністю «Психологія» з 01 вересня 2006 року по 17 червня 2011 року відповідно до договору перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Після закінчення навчання 17 червня 2011 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію психологія за спеціальністю «Психологія» та видано диплом спеціаліста.

Після здобуття вищої освіти відповідно до умов договору відповідача було направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Чернівецькій області. Однак, наказом УМВС України в Чернівецькій області від 11 липня 2013 року № 211 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі поданого ним рапорту за п. 64»ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - за власним бажанням, тобто у порушення умов договору до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вартість навчання у розмірі 32 290 грн. 95 коп.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Національна академія внутрішніх справ подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення є необґрунтоване та незаконне, при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує, що суд належним чином не дослідив положення підпункту 3.1 пункту 3 договору про підготовку фахівця, на який послався у рішенні як на підставу для відмови в позові, згідно з яким його положення застосовуються до відрахованих курсантів, які розірвали договір а звільнились з органів внутрішніх справ не закінчивши навчання.

В даному випадку навчальним закладом повністю виконано умови договору про підготовку фахівця, що призводить о неможливості застосування положень п. 31 договору №Чр-35 до відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 відмовився від проходження служби в органах внутрішніх справ до спливу встановленого договором трирічного строку перебування на службі після закінчення навчання, подавши самостійно, з власної волі рапорт на звільнення, усвідомлюючи наслідки порушення умов договору, що є підставою для відшкодування витрат на його навчання.

Просить скасувати рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміни рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин до встановленого трирічного терміну перебування на службі або він зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на навчання в позадоговірному порядку.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 31 серпня 2006 року № 79дск ОСОБА_1 з 1 вересня 2008 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (а.с.7).

28 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ, та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця в Національному університеті внутрішніх справ №Чр-35, предметом якого є підготовка відповідача за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр, спеціаліст за спеціальністю «Психологія» (а.с. 8-9).

Відповідно пункту 2.3.5 договору, відповідач зобовязався після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

Пунктом 2.3.6 договору передбачено, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відповідач зобов`язався відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Згідно з пунктом 3 договору, підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку у разі дострокового розірвання договору є звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин, відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Відповідно до п. 4.1. договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Згідно з п. 4.4. договору, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх суми здійснюється у судовому порядку.

Відповідно до витягу з наказу Національної академії внутрішніх справ від 17 червня 2011 року № 465 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію психологія за спеціальністю «Психологія» та видано диплом спеціаліста (а.с.10). Після здобуття вищої освіти відповідно до умов договору відповідач був направлений для проходження служби до МВС України в Чернівецькій області.

Наказом УМВС України в Чернівецькій області №211 о/с від 11 липня 2013 року ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ згідно п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, за власним бажанням, що підтверджується листом начальника управління кадрового забезпечення УМВС України в Чернівецькій області №10/2607 від 22.08.13 (а.с. 25).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України "Про освіту" випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року за № 992 "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" та від 1 березня 2007 року №313, наказом МВС України від 14 травня 2007 року № 150.

Згідно з пунктом 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який врегульовував спірні правовідносини на час вступу ОСОБА_1 до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати.

Порядок відшкодування курсантами та випускниками витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджено Постановою КМ України від 01 березня 2007 року № 313.

Відповідно до ст. 1 Порядку визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах у разі:

- дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни;

- відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Згідно зі ст. 3 Порядку витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України та особою.

Сторонами такого договору є: виконавець - навчальний заклад, замовник-головне управління або управління Міністерства внутрішніх справ України, особа-курсант.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Порядку у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, їх стягнення здійснюється в судовому порядку.

Відшкодування особами, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС (п. 2), здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Дана вимога міститься також в пункті 3 договору від 28 листопада 2007 року, зокрема, нею визначається, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку в разі дострокового розірвання договору є звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин протягом перших трьох років після закінчення навчання.

По справі встановлено, що після закінчення навчання працював дільничним інспектором міліції сектору дільничних інспекторів міліції Хотинського районного відділу УМВС по 11 липня 2013 року, тобто менше 3 років та звільнився за власним бажанням.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач у порушення зазначених вимог закону не надав суду належних та допустимих доказів того, що його було звільнено з поважних причин, також не навів підстав звільнення від доказування, що є його процесуальним обовязком.

Судом встановлено, що відповідач в період навчання на здобуття вищої освіти за державним замовленням за спеціальністю «Психологія» перебував на державному забезпеченні продовольчим, речовим майном, грошовим утриманням та оплатою відповідних комунальних послуг.

З довідок та розрахунків фактичних витрат, повязаних з утриманням ОСОБА_1 у Національній академії внутрішніх справ вбачається, що за період навчання з 01 вересня 2007 року по 17 червня 2011 року фактичні витрати, повязані з утриманням відповідача, становлять 32 290 грн. 95 коп., з яких: грошовим забезпеченням 12 983,94 грн.; продовольчим забезпеченням 11 310,36 грн.; речовим забезпеченням 633,28 грн., оплата комунальних послуг і вартість спожитих енергоносіїв 7 363,37 грн. (а.с.12).

ОСОБА_1 не надано доказів на спростування зазначеного розміру витрат, повязаних з його утриманням у навчальному закладі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач як сторона договору правомірно звернувся з позовом про стягнення понесених витрат на навчання відповідача, який добровільно не виконав умови укладеного договору та відмовився від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову Національної академії внутрішніх справ.

Згідно з ч.1 і ч. 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви Національна академія внутрішніх справ сплатила судовий збір у розмірі 1378 грн., а при подачі апеляційної скарги 1515 грн. 80 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 893 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року скасувати.

Позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ витрати за період навчання у сумі 32 290 (тридцять дві тисячі двісті девяносто) гривень 95 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ судовий збір у розмірі 2893 (дві тисячі вісімсот девяносто три) гривні 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: