Справа № 336/4996/16-ц
Пр. № 2/336/147/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, який уточнила 23 січня 2017 року.

Позов поданий як зустрічний до позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Ухвалою суду від 22.08.2016 року зазначені позови розєднано в самостійні провадження.

Рішенням суду від 22.08.2016 року вирішено первісний позов про розірвання шлюбу.

В заяві (а. с. 23-44, 126) позивач зазначає, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому 25 червня 2010 року шлюбі. Під час перебування у шлюбі подружжя набуло автомобіль «БОГДАН 21140», державний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстроване за відповідачем, а також грошові кошти у сумі 99041 грн. 43 коп., що зберігалися на банківському рахунку у публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «ПриватБанк», відкритому на імя відповідача. Так як сторони погоджуються, що вартість транспортного засобу на час вирішення спору становить 100000 грн., а зняті в лютому 2016 року з депозитного рахунку грошові кошти, якими відповідач розпорядився на власний розсуд, майже дорівнюють вартості автомобіля, в уточненій заяві просить присудити їй транспортний засіб, а відповідачу передати у власність грошові заощадження.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову. В обґрунтування вимог суду пояснила, що до реєстрації шлюбу сторони проживали близько семи років однією сімєю. Протягом вказаного часу як позивач, так і відповідач постійно працювали, отримуючи гідний заробіток, з частини якого робили заощадження, зберігаючи їх спочатку вдома, в сейфі, а в подальшому - на депозитних рахунках у фінансовій установі. Зокрема, позивач постійно протягом дванадцяти років працювала продавцем у приватного підприємця Гайденко, отримуючи заробіток близько 10-12 тисяч грн. на місяць. За час спільного життя подружжя накопило приблизно 300000 грн., 120000 з яких витратило на купівлю автомобіля у вересні 2014 року, а суму близько 100000 грн. поклало на банківський рахунок на імя відповідача.

У звязку з тим, що відповідач без погодження з нею отримав грошові заощадження і витратив їх на власний розсуд, просить визнати за нею право власності на автомобіль, а ОСОБА_4 присудити суму грошового вкладу.

Представник позивача підтримала вимоги позову. Просить при застосуванні запропонованого позивачем варіанту поділу майна відступити від засад рівності часток подружжя з урахуванням інтересів малолітньої дитини, яка перебуває на утриманні позивача, присудивши їй майно, вартість якого на 958 грн. перевищує вартість належного відповідачеві за цим варіантом майна.

Відповідач позов не визнав і суду пояснив, що хоча спірне майно і було набуте під час перебування у шлюбі, проте ці придбання були зроблені ним на особисті кошти. Джерелом надходження цих коштів є укладений відповідачем із своїм батьком ОСОБА_5 договір позики на суму 200000 грн. Отримання зазначеної суми сталося у вересні 2011 року, після продажу батьком належної йому квартири, який відбувся у серпні 2011 року. Гроші брав для запровадження власної підприємницької діяльності з ремонту транспортних засобів, оскільки він має досвід в цій сфері діяльності і потяг до цієї роботи, працюючи за трудовим договором слюсарем з ремонту автомобілів в товаристві з обмеженою відповідальністю «Умвельт-Запоріжжя». Розвити власний бізнес не сталося можливим, тому на батькові кошти позивач купив спірний автомобіль, а залишок у сумі 80000 грн. поклав на депозитний рахунок у банку. В лютому 2016 року строк дії договору банківського рахунку сплив, тому він зняв з нього гроші у сумі 99041 грн. 43 коп., і в цей же день віддав батькові половину боргу у сумі 100000 грн. Так як позивач жодних внесків в набуття вказаного в позові майна не зробила, під час спільного проживання свої кошти витрачала самостійно, не вносила їх до сімейного бюджету, і автомобіль, і банківський вклад є особистою приватною власністю відповідача.

У звязку з викладеним просить про залишення позову без задоволення.

Представник відповідача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що сторони по справі з 25 червня 2010 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2016 року, що набрало законної сили (а. с. 9). Сторони є батьками дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем і перебуває на її утриманні (а. с. 8, 10, 11).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведені положення закону узгоджуються зі змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведених норм законодавства випливає, що набуте під час шлюбу за спільні кошти подружжя або внаслідок їхньої спільної праці майно набуває статусу спільної сумісної власності подружжя.

Виключення з цього правила становить майно, яке в силу ч. 1 ст. 57 СК України визнається особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За розясненнями пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Враховуючи зміст згаданих норм закону та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для набуття майном статусу особистої приватної власності чоловіка або дружини необхідно встановлення факту набуття цього майна, за кошти, що належали особисто одному з подружжя.

Тягар доведення цього факту цивільний процесуальний закон покладає на сторону, яка вважає, що майно належить їй особисто.

Зясувавши обставини справи шляхом дослідження наданих сторонами фактичних даних, суд не може погодитися з твердженнями відповідача про те, що спірне майно набуте ним на його особисті кошти.

Судом встановлено, що сторони протягом існування шлюбу постійно отримували заробіток, здійснюючи внески до спільних заощаджень подружжя.

Відсутність самостійного заробітку у позивача протягом півтора року зумовлена необхідністю догляду за дитиною після її народження, що є поважною причиною в силу ч. 1 ст. 60 СК України.

Дійшовши висновку про те, що на спірне майно розповсюджується статус спільної сумісної власності подружжя, суд враховує пояснення відповідача і надані ним докази на підтвердження того, що 15 вересня 2011 року він отримав від свого батька ОСОБА_5 в позику 200000 грн., проте виходить з того, що не факт отримання грошей з вказаного джерела, а направлення саме цих коштів на набуття спірного майна є предметом доказування в справі.

Судом встановлено, що 15 вересня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 в позику 200000 грн., що підтверджує оригінал розписки, наданої суду свідком ОСОБА_5 (а. с. 104).

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля від 22.09.2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал-Авто» продало, а ОСОБА_4 купив автомобіль «БОГДАН 21140», 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1 (а. с. 103).

За інформацією фінансової установи, на імя відповідача в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «ПриватБанк» відкрито пять депозитних рахунків, договори на обслуговування яких укладені в період часу з вересня 2013 року по серпень 2015 року (а. с. 72), а договір банківського рахунку, з якого 19 лютого 2016 року знятий вклад у сумі 99041 грн. 43 коп., укладений 11 серпня 2015 року (а. с. 72, 109).

На користь висновку суду про те, що отримані в позику ОСОБА_4 кошти не стали джерелом набуття автомобіля і грошового вкладу, свідчать пояснення самого відповідача, які в силу цивільного процесуального законодавства, є доказами в справі, про цілі, на які він брав гроші у батька, а саме: для початку власного бізнесу; а також час набуття спірного майна, коли покупка автомобіля сталася через три роки, а перший за часом договір банківського рахунку укладений за спливом двох років після укладення договору позики.

Крім того, встановлені судом на підставі наданих доказів обставини суперечать поясненням відповідача, який заявляє, що на депозитному рахунку розмістив гроші, що залишились після покупки автомобіля, у сумі 80 грн., між тим судом встановлено, що укладення договору депозитного рахунку передувало купівлі транспортного засобу.

Позиція відповідача, що полягає у повному невизнанні позову через відсутність у подружжя майна, на який розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, не узгоджується з його заявою про готовність передати позивачці в рахунок її частки грошову компенсацію в сумі 50000 грн. (а. с. 30).

Доводам позову ОСОБА_4, як зустрічний до якого був прийнятий цей позов, про гармонійні стосунки між сторонами і міцні сімейні відносини на початку подружнього життя, тобто в 2010-2011 роках, суперечить встановлена в судовому засіданні необізнаність позивача як про отримання відповідачем значної суми грошей в позику, так і використання ним саме цих коштів на покупку автомобіля і відкриття банківського рахунку (а. с. 2-4).

Разом з тим про це майно достеменно відомо позивачу, саме з ним вона повязує існування права спільної власності подружжя, спрямовуючи вимоги зустрічного позову в русло правовідносин, що регулюють поділ майна подружжя.

Сам факт звернення позивача до суду з цим позовом свідчить про порушення її права.

Логіка поведінки відповідача, коли не використані у звязку з призначенням (розвитком підприємництва) грошові кошти він не повертає позичальнику, а покладає на депозитний рахунок, також не дає підстав для прийняття його позиції про походження коштів, використаних на придбання спірного майна.

Перелічені судом обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що джерелом набуття майна, яке підлягає поділу, є спільні кошти подружжя, а не отримані відповідачем в борг у вересні 2015 року 200000 грн.

Крім наведених міркувань на користь ґрунтовності позовних вимог, суд приймає до уваги і твердження представника позивача про те, що за бажання захистити своє право на особисте майно відповідач мав би вчинити вказані дії шляхом ініціювання укладення шлюбного договору або визначення режиму володіння і користування належним йому на праві особистої приватної власності майном.

Згідно із ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч. 1 ст. 70 СК при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Таким чином, не встановивши обмежень для визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, що витікали б з договору або закону, суд знаходить за можливе затвердити запропонований позивачем варіант поділу майна, відповідно до якого грошові кошти, використані відповідачем без відома позивачки присудити йому, а транспортний засіб передати позивачці.

Розподіливши майно в такий спосіб, суд керується не міркуваннями відступу від рівності часток в силу ч. 3 ст. 70 СК України, як про те просить позивач, оскільки для застосування цієї норми відсутні передбачені нею передумови, а виходить з того, що під час судового розгляду сторони заявляли про рівноцінність цих майнових благ, у звязку з чим експертне дослідження щодо визначення ринкової вартості автомобіля з метою стягнення грошової компенсації не призначалось.

Судовий збір, оплачений позивачем при зверненні до суду, в силу цивільного процесуального законодавства підялгає стягненню з відповідача на її користь.

Керуючись ст. ст. 57, 59, 60, 69-71, 92, 93 СК України, ст. ст. 10, 11, 59, 79, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Поділити майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період перебування у шлюбі.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «БОГДАН 21140», 2014 року випуску, кузов № НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти у сумі 99041 грн. 43 коп., які зберігалися на банківському рахунку за депозитним договором SAMDNFD301 в публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива