н/п 2/490/2383/2017 Справа № 490/6086/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2017 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 серпня 2015 року по день ухвалення судового рішення по справі у розмірі 107,56 грн. за кожний робочий день.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2015 року по день ухвалення судового рішення по справі у розмірі 107,56 грн. за кожний робочий день.

Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав заяву про відкладення розгляду справи у зв*язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні. При цьому надав заперечення проти позову, в яких вказав, що постановами державних виконавців накладено арешт на нерухоме та рухоме майно, а також на банківські рахунки ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара», що позбавляє можливості відповідача здійснювати будь-які розрахунки. За такого, затримка розрахунку при звільненні виникла не з вини відповідача, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку відсутні.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 працював у ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на посаді провідного інженера із соціальних питань ж 19.03.2015 року.

Згідно наказу від 12.08.2015 року №63-к ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗп України у зв'язку із відсутністю на роботі без поважних причин з 10 серпня 2015 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.11.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про визнання наказу про звільнення неправомірним та його скасування, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Наказ в.о. генерального директора ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" №63-к від 12.08.2015р. про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України, визнано неправомірним та скасувано. Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Державному підприємстві "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на посаді провідного інженера із соціальних питань. Стягнуто з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.).

Як вбачається із листа від 25.10.2016 року за вих. №01.05/45461, наданого Центральним відділом Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.11.2015 року боржником не виконано.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1ст. 40КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 12.08.2015 року, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України.

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 12.08.2015 року по 31.01.2017 року (день проголошення цього рішення суду).

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

Згідно довідки про заробітну плату, наданої ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара», заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2015 року становить 2526,23 грн., липень - 1991,40 грн.

За такого, середньоденна заробітна плата позивача складає 105,06 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 43 день згідно із табелями обліку робочого часу (20 днів у червні 2015 року + 23 день у липні 2015 року).

Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 12.08.2015 року по 31.01.2017 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 373 робочі дня, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

Отже, 373 робочих дні затримки слід помножити на 105,06 грн. середньоденної заробітної плати позивача, що складає 39187,38 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день винесення цього рішення судом.

За такого, позов підлягає задоволенню та з відповідача на корить позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 39187,38 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд враховує що позов задоволено частково і позивач був звільнений від сплати судового збору, а отже з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір у сумі 1600,00 грн

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара», , на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39187,38 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» в дохід держави суму судового збору в розмірі 1600,00 грн

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова