У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання договору припиненим та зняття обмежень з предмету іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позов, обґрунтовуючи його тим, що між ним та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 15.3/СЖ-109.07.2, у відповідності до якого банк відкрив позивачу кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 650 000 доларів США, з відсотковою ставкою 14,5 % річних, зі строком погашення до 27 березня 2009 року. ОСОБА_2 зобов'язувався здійснювати оплату нарахованих відсотків за кожен день користування кредитом у строк до 10 числа кожного місяця. З метою забезпечення виконання умов укладеного між сторонам, між позивачем та ВАТ «Родовід Банк» 27 березня 2007 року було укладено договір іпотеки. Об'єктами, що були передані у іпотеку є: земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «ведення садівництва», загальною площею 0,1140 га, кадастровий номер НОМЕР_1, садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Станом на день звернення до суду, заборгованість позивача перед відповідачем за основною сумою заборгованості, а також нараховані проценти за кредитами погашені. Позивачем 04 листопада 2011 року було отримано лист № 102,1-11-б.б/22392, у відповідності до якого, станом на вказану дату у позивача рахувалась заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 754,10 доларів США, з метою уникнення спірних питань, відповідачем було запропоновано погасити існуючу заборгованість за договором у строк, протягом 3 днів з дати отримання листа. З метою виконання зобов'язань за договором, ОСОБА_2. 03 листопада 2011 року та 04 січня 2011 року у рахунок погашення кредиту було внесено суму 30 000 доларів США та 150 754,10 доларів США. У день погашення суми боргу, а саме 04 листопада 2011 року відповідачем було надано виписку по рахунку, у відповідності до якої, вихідний залишок по договору становлять 0,00 грн. Проте, відповідачем 23 травня 2016 року на адресу позивача направлено лист, у відповідності до якого, за позивачем рахується заборгованість у сумі 277 880,44 доларів США, однак на який саме борг нараховано пеню невідомо, оскільки сума кредиту погашена позивачем ще у 2011 році. Станом на день звернення до суду, сума основної заборгованості, а також проценти за користування кредитом позивачем погашені у повному обсязі. Що стосується нарахування пені, то у даному випадку позивач наполягає на застосування до зобов'язання щодо стягнення такої пені строків позовної давності.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2просив визнати кредитний договір від 27 березня 2007 року №15.3/СЖ-109.07.2 таким, що виконаний в повному обсязі, та усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження своїм майном шляхом: зняття з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборони на нерухоме майно земельну ділянку, що розташована на адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «ведення садівництва», загальною площею 0,1140 га, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1, власником якої є ОСОБА_2, зняти з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборони на нерухоме майно садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_2, вилучити з Державного реєстру іпотек на об'єкти обтяження: земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «ведення садівництва», загальною площею 0,1140 га, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1, садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачем було порушено право позивача, а тому застосування строку позовної давності про який просить позивач не можливе, а тому відмовив саме з підстав необґрунтованості недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Іпотека, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Ч. 2 та 5 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

П. 1 ч. 1ст. 17 Закону України «Про іпотеку»на який як на підставу своїх вимог посилається позивач передбачає, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Водночас положення щодо припинення зобов'язань містяться в главі 50 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 559), переданням відступного (ст. 600), зарахуванням (ст. 601), за домовленістю сторін (новація) (ст. 604), прощенням боргу (ст. 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606), неможливістю його виконання (ст. 607), смертю фізичної особи (ст. 608), ліквідацією юридичної особи (ст. 609). Згідно ч. 2ст. 653 ЦК України, підставою припинення зобов'язання є розірвання договору.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 599, 598 ЦК України припинення іпотеки означає такий стан правовідношення між сторонами, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави стверджувати, що суд за власною ініціативою докази на підтвердження чи спростування позовних вимог не збирає, за власною ініціативою будь-які витребування не робить.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання договору припиненим та зняття обмежень з предмету іпотеки, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович