У х в а л а

іменем україни

19 cічня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку, стягнення реальних збитків, стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила розірвати договір на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 01 січня 2006 року, стягнути з відповідача на свою користь реальні збитки у розмірі 93 820 грн 68 коп., які складаються з суми пайового внеску, процентної ставки за користування коштами у розмірі 3% річних - 8 459 грн 26 коп., пені - 15 453 грн 71 коп. та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06 січня 2006 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір на пайову (дольову) участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, згідно з умовами якого відповідач мав виготовити проектно-кошторисну документацію, здійснити будівництво і забезпечити контроль та технічний нагляд за будівництвом багатоквартирного житлового будинку, а вона зобов'язувалася передати в управління відповідача свої кошти для здійснення будівництва. Після завершення спорудження об'єкта та здачі його в експлуатацію, відповідач зобов'язався передати їй у приватну власність нежитлове приміщення № 6 загальною площею 6 кв. м.

Зазначала, що на виконання умов договору вона сплатила відповідачу 19 073 грн, що в еквіваленті становило 3 777 доларів США, однак відповідач не закінчив будівництво у строки, визначені в договорі, а саме: третьому кварталі 2008 року.

Посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань за укладеним між ними договором та на те, що такими діями їй завдано майнової та моральної шкоди, просила позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що підстави для розірвання оспорюваного договору відсутні, оскільки неналежне виконання істотних умов договору мало місце зі сторони позивача, а саме: за договором ОСОБА_4 повинна була здійснити оплату за договором протягом двох днів з дня його підписання, тобто до 09 січня 2006 року, тоді як фактично оплату було здійснено 13 листопада 2008 року.

З огляду на відсутність підстав для розірвання оспорюваного договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦПК України, відсутні й правові підставі для відшкодування майнової та моральної шкоди. Доказів на підтвердження протилежного позивачем не надано, що є її процесуальним обов'язком у розумінні ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С.Ткачук

І.М. Фаловська