Справа № 702/996/16-ц
Провадження № 2/702/12/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( з а о ч н е )

13 січня 2017 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді: Мазай Н.В.

з секретарем: Ясінською О.А.

сторони: не з"явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: виконавчий комітет Цибулівської селищної ради Монастирищенського району Черкаської області, орган опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом посилаючись на те, що, він відповідно договору купівлі продажу будинку ВАС № 037287 від 30.12.2002 року є власником житлового будинку та всіх прибудов, які розміщенні в домоволодінні по АДРЕСА_1. З січня місяця 2015 року він з ОСОБА_2 став проживати у громадянському шлюбі у його будинку по АДРЕСА_1 та з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка загубила паспорт і коли вона його відновила, він дав згоду на реєстрацію постійного місця проживання у його домоволодінні, що по АДРЕСА_1 і остання в Монастирищенському РС Управління ДМС України в Черкаській області вчинила відповідну реєстрацію про місце свого проживання. На даний час він та відповідачка ОСОБА_2 перестали разом проживати. Остання проживає з іншим чоловіком в с. Шляхове Бершадського району Вінницької області, тобто ОСОБА_2 та її неповнолітня дитина дочка ОСОБА_3 в його будинку не проживають з лютого 2016 року, що підтверджується довідкою Цибулівської селищної ради за № 2210 від 13.07.2016 року. Враховуючи те, що відповідач за місцем прописки не проживає з лютого 2016 року, що підтверджується актом обстеження від 13.07.2016 року на предмет проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1, відповідно до якого, комісією встановлено, що відповідач та її донька, хоча і зареєстровані в даному житловому будинку, але з лютого місяця 2016 року за вказаною адресою не проживають, виникає необхідність зняти їх з реєстрації за місцем прописки. Відповідач в добровільному порядку відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі вище викладеного вважає, що відповідачі повинні бути визнані судом такими що втратили право користування житловим будинком, за вище вказаною адресою, оскільки фактично не проживають в ньому більше шести місяців та повинні бути зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання не існує. У разі прийняття рішення, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вони повинні бути зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що належить йому. Пунктом 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виселення відповідачів потрібно для зменшення сплати комунальних послуг за проживання у вказаному будинку, які несе він та особи, які зареєстровані за даною адресою. Відповідно до ч. 1. ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особами, які втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 Монастирищенський район, Черкаська область.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду представник позивача ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача та позивача. Позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідачі ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з»явилися. Про дату час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку ( за останнім відомим місцем реєстрації, за місцем проживання, яке зазначено позивачем в позовній заяві та шляхом оголошення в ЗМІ, що підтверджується газетою «Урядовий Кур»єр» № 3 від 06.01.2017 року). Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від відповідачів до суду не надходило.

Представники третьої особи без самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Цибулівської селищної ради Монастирищенського району Черкаської області в судове засідання не з»явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. На адресу суду надали лист про розгляд справи у їх відсутність, позов визнають повністю не заперечують проти його задоволення.

В судове засідання представник органу опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації не з»явився. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує, оскільки зняття з реєстрації порушує житлові права дитини.

Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст.169 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами, в зв'язку з чим відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи.

Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково та виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу будинку по АДРЕСА_1 від 30 грудня 2002 року власником являється ОСОБА_1 ( а.с. 8), що також підтверджується і технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 ( а.с.11-14).

Факт реєстрації відповідачів в спірному будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується даними будинкової книги, відповідно до якої відповідачі, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 04.03.2015 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10), що також підтверджується даними адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Черкаській області ( а.с. 21,22).

Відповідно до акту від 13.07.2016 року, затвердженого селищним головою ОСОБА_5, комісія в складі депутата селищної ради ОСОБА_6, сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8 зробили обстеження житлових умов, та комісією встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 з 12.12.2002 року, в житловому будинку зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, але з лютого 2016 року по даний час за даною адресою не проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3 ( а.с.15), що також підтверджується і довідкою № 2210 від 13.07.2016 року, виданою виконавчим комітетом Цибулівської селищної ради Монастирищенського району Черкаської області ( а.с.16).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі в будинковолодінні АДРЕСА_1 не проживають, однак, вони залишаються зареєстрованими за даною адресою.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад строки, встановлені Законом, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ( далі Постанова), у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з"ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім»ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно п.11 Постанови на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаною позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України.

Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України У разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 71 ЖК України передбачений чіткий перелік випадків ( поважних причин) при існуванні яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім членом сім'ї понад шість місяців.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду доказів поважності причин не проживання в спірному будинку понад шість місяців, існування поважних причин її відсутності понад шість місяців в спірному будинковолодінні, а тому суд вважає, що позов в частині визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідача ОСОБА_2, обгрунтований, підтверджений доказами та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 суд приходить до висновку, що в даній частині позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Суду не надано доказів, того, що малолітня ОСОБА_3, 2007 року народження була зареєстрована у спірному будинку не як член сім'ї власника будинку, оскільки її мати ОСОБА_2, проживала з позивачем однією сім»єю.

Малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 який належить позивачу за його згодою.

Статті 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім'ї наймача або членів його сім'ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 3 ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У відповідності до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Враховуючи наведені норми права, а також те, що малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи (тобто причину не проживання не можна визнати неповажною), вона не може бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом, за відсутності у суду відомостей про наявність у малолітньої іншого житла.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та той факт, що орган опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації заперечує у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується малолітньої дитини, тобто визнання її особою, яка втратила право користування жилим приміщенням, то суд вважає необхідним залишити за малолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 право користування житловим приміщенням за вказаною адресою в зв»язку з тим, що позивачем не надано суду доказів наявності в малолітньої дитини іншого житла.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що вище зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Таким чином, враховуючи, що суд визнав обгрунтованими позовні вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_2, такою, що втратила право користування спірним будинком, наявність такого рішення буде достатньою правовою підставою для зняття відповідними державними органами реєстрації місця проживання відповідача у спірному будинку.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних в розмірі 275,60 гривень.

На підставі викладеного ст. ст. 319, 322, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 107, 156, 163 ЖК Української РСР, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, які виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року ( із змінами і доповненнями) та керуючись ст. ст. 3, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 14, 88, 158-159, 169, 197, 213-215, 224-233, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, сплачений ним при подачі позову судовий збір в сумі 275 (двісті сімдесят п»ять) гривень 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Монастирищенським районним судом за письмовою заявою відповідача, яка повинна бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом 10 днів через Монастирищенський районний суд до Апеляційного суду Черкаської області.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя : Н.В. Мазай

Повний текст рішення складено 18.01.2017 року.