Справа № 352/361/16-ц
Провадження № 22-ц/779/284/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 26 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом та просила ухвалити рішення про визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 1281 га із кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 та ? частину домоволодіння, збудованого на даній ділянці, що складається з житлового будинку загальною площею 292 кв.м, житловою площею 94,3 кв.м, сараю загальною площею 13 кв.м та вбиральні площею 1 кв.м.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1981 року, який розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 31 березня 2016 року. Під час шлюбу обома набуто спільне майно, зокрема, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, площею 0,1281 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та домоволодіння за цією ж адресою, що складається з житлового будинку загальною площею 292,0 кв.м житловою площею 94,3 кв.м, сараю площею 13,0 кв.м та вбиральні площею 1,0 кв.м.

На присадибну земельну ділянку площею 0,1281 га відповідачу 27 грудня 1994 року видано Державний акт на підставі рішення Клузівської сільської ради від 28 грудня 1993 року. У 2015 році виготовлено та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, спірна земельна ділянка 09 листопада 2015 року зареєстрована у Державному земельному кадастрі та 10 листопада 2015 року проведена реєстрація права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На вказаній земельній ділянці подружжя спорудило житловий будинок, право власності на який також зареєстровано на відповідача. Останньому на підставі рішення виконкому Клузівської сільської ради від 29 грудня 2011 року видано свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння та зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Все майно набуте у шлюбі сторін за їх спільні кошти при трудовій участі двох сторін протягом всього подружнього життя.

Оскільки позивач набула право власності на ? частину створеного у шлюбі домоволодіння, до неї відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України переходить також право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки, приватизованої відповідачем у шлюбі.

Рішенням Тисменицького районного суду від 26 грудня 2016 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції, оцінюючи докази досліджені у судовому засіданні не навів мотивів, чому відмовив у прийнятті його доводів. Суд не взяв до уваги, що право приватної власності на земельну ділянку набув ще у 1994 році. ОСОБА_6 України не передбачали віднесення земельної ділянки, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя шляхом приватизації до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Наведене підтверджується ухвалою Верховного Суду України від 11 квітня 2012 року. У 2012 році ним було завершено будівництво та отримане свідоцтво про право власності на будинок. Такий будинок сторони за час шлюбу не придбали, а тому вимоги ст. 120 ЗК України до таких правовідносин застосовуватись не можуть Спорудивши об'єкт нерухомого майна на своїй земельній ділянці, вартість ділянки разом з об'єктом нерухомості збільшилась на 796101 гривень та на час розгляду справи становили 1250344 гривень. Тому саме об'єкти нерухомого майна, споруджені на земельній ділянці апелянта можуть бути предметом спору та поділу. Апелянт зазначає, що його позбавлено у праві власності на частину земельної ділянки без відшкодування її вартості. Предметом спору та поділу у даній справі можуть бути тільки об'єкти нерухомого майна споруджені на його власній ділянці.

Крім того, позивач не ставила вимоги про визнання земельної ділянки та земельних поліпшень спільною сумісною власністю у зв'язку із збільшенням вартості майна. Не надавала позивач суду і доказів про спільні трудові чи грошові затрати на такі поліпшення.

Неправильним є застосування за аналогією закону до таких правовідносин ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, оскільки згідно з нормами законодавства передбачено перехід виключно за договорами. При цьому суд не пояснив у своїх висновках, чому за аналогією не застосовано вимоги ст. 413 ЦК України, яка звужує його право особистої приватної власності та не позбавляє його такого права. СК України не надає права суду у сімейних відносинах застосовувати аналогію закону чи права. Окрім того, така аналогія може застосовуватися із найменшим порушенням прав осіб.

Судом першої інстанції не взяв до уваги його доводи про те, що збудований ним житловий будинок можна поділити в натурі з подальшим виділенням йому та позивачу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. У рішенні суд не надав висновків, що житловий будинок, який є предметом поділу у даному спорі, не можна розділити в натурі, на чому житловий будинок можливо тільки поділити без визначення в натурі кожному частки з об'єкта нерухомого майна.

Судом першої інстанції повинен був взяти до уваги його доводи про те, що під час поділу майна подружжя, суд повинен врахувати можливість самостійного використання такого майна кожним із сторін після поділу. Не враховано судом тих обставин, що в разі поділу житлового будинку в натурі, у нього і позивача виникло б особисте право власності на частину житлового будинку, і він самостійно міг би розпоряджатись, володіти та користуватись своєю власністю. Таким чином, позивач звертаючись до суду за захистом свого права повинен був ставити питання про поділ житлового будинку в натурі, а не в частках по ?, а суд першої інстанції у свою чергу зобов'язаний встановити, чи можливо розподілити в натурі оспорюваний житловий будинок.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, позивача та її представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 31 жовтня 1981 року до 12 квітня 2016 року.

Під час шлюбу подружжям протягом 2005-2012 років збудовано домоволодіння № 32 по вул. Галицька в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, яке складається з житлового будинку А загальною площею 292,0 кв.м житловою площею 94,3 кв.м, сараю Б площею 13,0 кв.м та вбиральні В площею 1,0 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту від 09 грудня 2011 року інвентаризаційна вартість спірного домоволодіння складала 356 849 гривень (а.с.16-20).

Право власності на спірне домоволодіння оформлено на ОСОБА_2 на підставі виданого 11 січня 2012 року Клузівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області згідно рішення виконкому вказаної ради від 29 грудня 2011 року свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.13).

Право власності 11 січня 2012 року зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав Івано-Франківського ОБТІ (а.с.14).

Крім того, право власності на спірне домоволодіння 10 листопада 2015 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.15).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони разом за час шлюбу та за спільні кошти будували спірне домоволодіння, а тому дійшов висновку, що спірне домоволодіння є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Правовідносини подружжя щодо спірної земельної ділянки виникли у 1993 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу.

Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами частини другої статті , частини першої статті 22 , частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Судом першої інстанції встановлено, що домоволодіння побудоване сторонами на отриманій відповідачем у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Клузівської сільської ради від 28 грудня 1993 року спірній земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1300 га, яка розташована в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, відповідно до виданого відповідачеві державного акту на право приватної власності на землю від 27 грудня 1994 року (а.с.8).

Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за 2015 рік дійсна площа присадибної земельної ділянки складає 0,1281 га (а.с.55-73). Спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 зареєстрована 09 листопада 2015 року у Державному земельному кадастрі (а.с.10-12), 10 листопада 2015 року проведена реєстрація права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.9).

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України ).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України , особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.18-2 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), згідно положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору у порядку ст. 360-6 ЦПК України керувався висновком щодо застосування норм права викладеного у постанові Верховного суду України № 6-2 цс 15 від 11.02. 2015 року.

Суд першої інстанції вирішив спір у межах заявленого позову і правильно зазначив, що визнання права власності на частину спільного майна без його реального поділу є правом одного із подружжя. Апелянт у засіданні апеляційного суду підтвердив факт будівництва домоволодіння на приватизованій ним земельній ділянці у період шлюбу та за спільні кошти. Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з вимогами про захист її невизнаних прав на спільне майно подружжя у порядку встановленому ст. ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і захист її прав у такий спосіб не порушує законні права другого з подружжя.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк