АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/185/17 Головуючий 1 інст. - Шабас О.С.
Справа № 622/282/16-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Міненкової Н.О.

Сащенко І.С.

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівське», третя особа відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Харківської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 26 жовтня 2009 року, укладений між ним та СТОВ «Петрівське» про оренду земельної ділянки площею 4,9394га, кадастровий НОМЕР_1, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, зобов'язати відповідача повернути дану земельну ділянку.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він до 2012 року отримував від відповідача плату за користування його землею, проте з 2012 року відповідач припинив її сплату, продовжуючи користуватися земельною ділянкою. З того часу ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача з вимогою погасити заборгованість, проте безрезультатно, чим, на його думку, СТОВ «Петрівське» порушувало його права. 06 квітня 2015 року позивач письмово звернувся до керівництва СТОВ «Петрівське» із заявою про припинення обробки його ділянки та отримав копію договору оренди від 26 жовтня 2009 року, проте вказаний договір він не підписував, в зв'язку з чим звернувся до правоохоронних органів. В рамках кримінального провадження було встановлено, що підпис в договорі від імені ОСОБА_3 виконано іншою особою, у зв'язку з чим він просив визнати даний договір оренди від 26 жовтня 2009 року недійсним.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційну скаргу находить такою, що задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції ґрунтовно виходив із того, що оскільки позивач не підписував договір оренди землі від 26 жовтня 2015 року, даний договір є недійсним, проте судом враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, про застосування якого, в своїй заяві просив представник відповідача, суд ґрунтовно відмовив у задоволенні позову в порядку ч.4 ст. 267 ЦК України.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Розглядом справи достеменно встановлено, що 08 червня 2005 року на підставі розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації від 18 лютого 2005 року №122 ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 4,9394 га у межах згідно з планом, що розташована на території Золочівської селищної ради із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2.

Вказаний акт зареєстровано у Золочівському відділі земельних ресурсів у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Петрівське» був укладений договір про оренду земельної ділянки площею 4,9394 га, кадастровий НОМЕР_1, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, зобов'язати відповідача повернути дану земельну ділянку.

Вказаний договір зареєстровано у Золочівському РВ ХРФ ДП ЦДЗК 13 вересня 2010 року.

Згідно п. 1 та п. 2 вказаного договору зазначено, що на умовах платного строкового користування СТОВ «Петрівське» в оренду передається земельна ділянка орендодавця площею 4,9394 га на території Золочівської селищної ради Харківської області.

В акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі без дати та місяця від 2007 року сторонами зазначено про передачу ділянки належної ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2.

Протягом 2009-2011 року позивач отримував від відповідача плату за користування його землею, проте з 2012 року відповідач припинив її сплату, продовжуючи користуватися земельною ділянкою.

З того часу ОСОБА_3 неодноразово звертався до відповідача з вимогою погасити заборгованість, проте безрезультатно, чим, на його думку, СТОВ «Петрівське» порушувало його права.

Згідно довідки СТОВ «Петрівське» від 19 липня 2016 року вбачається, що в рамках договору оренди земельної ділянки від 26 жовтня 2009 року ОСОБА_3 сплачувалася орендна плата: 30.12.2009р. на суму 1724,63 грн., 22.12.2010р. на суму 240 грн., 23.12.2010р. на суму 960 грн., 12.12.2011 року на суму 626 грн..

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 14, 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення договору, передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі та підлягає державній реєстрації.

У разі невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч.1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, є недійсним.

Вважається, що правочин вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в документі та підписано сторонами (ст. 207 ЦК).

Виплата, на думку позивача, здійснювалася за домовленістю між сторонами про обробку ділянки позивача СТОВ «Петрівське», наміру укладати договір у позивача не було.

Крім того, з висновку експерта від 23 лютого 2016 року №69, проведеного завідувачем сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних досліджень Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 квітня 2015 року №0000204, вбачається що експерт дійшов висновку, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 26 жовтня 2009 року та графі «Земельну ділянку передав» в акті від 13 вересня 2010 року про передачу та прийом земельної ділянки в натурі виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 N 5, у пункту 17 зазначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12 ), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 7, суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Оцінюючи наданий позивачем «Висновок експерта №69 від 23 лютого 2016 року», суд 1 інстанції вірно прийняв даний документ в якості письмового доказу, що має відомості про обставини, які мають значення для справи в порядку ч. 1 ст. 64 ЦПК України.

Виходячи з наданого дослідження було встановлено те, що підписи в договорі оренди землі від 26 жовтня 2009 року та акті про передачу земельної ділянки в натурі виконані не ОСОБА_3 Експертом проводилося дослідження за допомогою відповідної вимірювальної техніки - мікроскопу, друкуючого пристрою тощо, із урахуванням інформаційних джерел про проведення експертного дослідження «Методика дослідження підписів» ДНДЕКЦ МВС України, Київ 2008.

Оцінюючи проведене дослідження, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав ставити під сумнів зроблений у ньому висновок та погодився з ним, звертаючи увагу на те, що представником відповідача не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з мотивів наявності сумніви у висновках, викладених експертом ОСОБА_4 та прийшов вірного висновку, що позивачем надано належний та допустимий доказ того, що підпис у договорі оренди від 26 жовтня 2009 року від його імені вчинено іншою особою, а доказів протилежного суду не надано.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду, що оскільки позивач не підписував договір оренди землі від 26 жовтня 2015 року, даний договір на підставі ч.3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

Водночас судом встановлено та визнано сторонами у судовому засіданні, що позивач протягом 2009-2011 років отримував від відповідача грошові кошти за користування належною йому земельною ділянкою. З 2012 року позивач не отримував від СТОВ «Петрівське» грошових коштів за користування та обробку належної йому земельної ділянки. З приводу погашення заборгованості позивач звертався до відповідача. Письмово з вимогою припинення господарством обробки його земельної ділянки звернувся 06 квітня 2015 року.

Представник відповідача в своїй письмовій заяві вказував на застосування строку позовної давності, який, на його думку, почав свій перебіг з 2009 року, коли позивач вперше отримав орендну плату від СТОВ «Петрівське» за обробку його земельної ділянки.

Відповідно ст.257, ч.1 ст.261 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, перебіг строку позовної давності починається не з часу, коли сторони домовилися про тимчасове користування відповідачем земельною ділянкою позивача та отримання останнім коштів, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права.

Позивачем з 2012 року поведінка відповідача по безоплатному користуванню його земельною ділянкою розцінювалася як порушення його прав, що тривало протягом 2012, 2013, 2014, 2015 років та до моменту розгляду судом спору.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності при зверненні до суду у березні 2016 року.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, про застосування якого, в своїй заяві просив представник відповідача, суд грунтовно відмовив у задоволенні позову в порядку ч.4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, п.1 ч.1 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - Н.О. Міненкова

І.С. Сащенко