АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4049/16 Головуючий 1-ї інстанції Мішуровська С.Т.
Справа №629/388/16-ц Доповідач Довгаль А.П.
Категорія: встановлення факту
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коваленко І.П., Бездітка В.М.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому з урахуванням уточнень просив: 1. встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 27 листопада 1997 року по 09 серпня 2005 року; 2. поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому наступне майно: телевізор плазмовий PANASONIC, вартістю 11 000грн.; компютер 7 000грн.; відеокамеру GVS 7 000грн.; приставку Т2 (2 шт.) - 1 000грн., DVD - плейєр ВВК (2 шт.) 1 600грн.; ноутбук 8 000грн.; гараж 1 500грн., розташований в колишньому ГБК смт. Панютине, а всього на суму 37 000грн. Інше сумісне майно залишити у користуванні відповідача. 3. визнати за ним право власності на 1/2ч. квартири АДРЕСА_1 вартістю - 15 628грн., право власності на яку оформлено на відповідача.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що у період з 23.08.1993р. по 27.11.1997р. він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Але, після розірвання шлюбу вони продовжували жити разом, підтримували дружні стосунки, були повязані загальним побутом, мали взаємні права та обовязки, піклувалися один про одного. 09.08.2005року шлюб між ними було зареєстровано повторно. Від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_3, 06.07.1996р.н., та дочку ОСОБА_4, 10.02.2006р.н. Під час спільного проживання, а саме в період коли шлюб був розірваний, ними було придбано майно - гараж вартістю 1 500грн., розташований в смт. Панютине, та трикімнатна квартира вартістю 156 285грн., розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, смт. Панютине, вул. Комінтерну №28 кв.№13, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище відповідача ОСОБА_1В.). У квартирі було зроблено ремонт (утеплення квартири, заміна пяти міжкімнатних деревяних дверей, 4-х пластикових вікон та 2-і двері, балконної рами, батарей і труб теплоопалення, ремонт зали та спальні, замінили вхідні металеві двері, поставили нову газову колонку). Загальна вартість ремонтних робіт склала - 76000грн. Починаючи з 2004 року, було придбано майно: телевізор плазмовий SAMSUNG 8000грн., телевізор плазмовий PANASONIC 11000грн., компютер 7000грн., мікрохвильова пічка 1 100грн., холодильник «Атлант» - 5500грн., морозильна камера 2 700грн., машинка пральна LG 6 000грн., відеокамеру GVS 7 000грн., приставка Т2 (2 шт.) 1000грн., DVD-плейєр ВВК (2 шт.) - 1600грн., мультиварка - 1600грн., швейна машинка 2300грн., спальний гарнітур 6000грн., ноутбук 8000грн., кухонний гарнітур 2200грн., мякий куточок 1700грн., диван 4000грн., два крісла 1500грн., спальний гарнітур 2800грн., стіл кухонний і 4 стільці деревяні ручної роботи 4000грн., куточок шкільний 5000грн., планшет 2000грн., телефон SAMSUNG 4000грн., телефон НТС 3000грн., гарнітур прихожа 3000грн., кухонний комбайн 1100грн., усього на суму 97 900грн.

13.05.2015року повторний шлюб між ними розірвано. Поділити сумісне майно в добровільному порядку відповідач відмовляється, у звязку з чим він вимушений з цими вимогами звернутися до суду. Також позивач просить провести поділ спірного майна за запропонованим ним варіантом, який наведено у позовній заяві.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його безпідставність.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи, які суд вважав встановленими, та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 303 ЦПК України встановлені межі розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до положень ч.1 цієї статті під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За приписами ч.2 ст.3 СК сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сімю, але статусу подружжя не набувають.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, прав та обовязків.

Згідно із положеннями ст.74 СК України (в редакції чинної до 16.01.2007року), якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясувати час придбання, джерело набуття кошти, за яке таке майно було набуте, а також мету придбання, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Окрім того, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження таким майном.

Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, судовим розглядом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, спочатку в період з 28.08.1993р. по 27.11.1997р., а потім, після укладання між ними повторного шлюбу, з 09.08.2005р. по 13.05.2015р. Від шлюбних стосунків сторони мають двох дітей: повнолітню доньку - ОСОБА_7, 06.07.1996р.н., та неповнолітню доньку - ОСОБА_8, 10.02.2006р.н.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 зазначав, що встановлення цього факту йому необхідно для визнання майна, яке було придбано на спільні сумісні кошти в той період коли вони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як убачається з матеріалів справи, право власності на квартиру №13 у будинку №28, розташованого вул. Комінтерну в смт. Панютине м. Лозова Харківської області зареєстровано на ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище відповідача), згідно договору купівлі-продажу від 29.10.2003року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 за реєстровим №3053.

Позивач просить визнати факт проживання однією сімєю з відповідачем з 27 листопада 1997 року по 09 серпня 2005 року, посилаючись на положення Сімейного кодексу України в редакції 2003року, який набрав законної сили з 01.01.2004року.

Оскільки спірні правовідносини виникли до 01.01.2004року, тобто до вступу в дію Сімейного кодексу України, тому в даному випадку з урахуванням періоду з листопада 1997 року по 31 грудня 2003 року підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сімю, який не передбачав положень про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, враховуючи те, що дана категорія цивільних справ виникла у звязку з прийняттям нового Сімейного Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, відповідач факту проживання однією сімєю з позивачем після розірвання між ними шлюбу в 1997 році не визнає, вказуючи на те, що сімя дійсно розпалася, спільне господарство вони не вели і сумісного бюджету в них також не було. Зазначивши, що позивач зловживав спиртними напоями, порушував супружну вірність, сам пішов з сімї, мотивуючи тим, що вони не мають власного житла. Лише після придбання квартири за її особисті кошти, позивач повернувся до неї, перестав зловживати спиртними напоями, а тому вона відновила з ним сімейні відносини.

Як вже зазначалось вище, спірна квартира була придбана відповідачем - 29.10.2003року, тобто в період коли сторони вже в шлюбі не перебували.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.98р. №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»), тощо.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того спірна квартира була придбана за сумісні кошти сторін. При цьому наявність в трудовій книжки записів, що позивач у спірний період часу працював, не підтверджує самого факту участі ним своїми грошовими коштами у придбанні квартири.

Таким чином, суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для застосування ч.1 ст.17 закону «Про власність» для визнання за позивачем права власності на 1/2 спірної квартири, т.я. вона придбалася у 2003 році, а факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з 27 листопада 1997 року по 29 жовтня 2003 року - по день придбання спірної квартири не підтверджено, а також не встановлено факту придбання сторонами квартири внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Також колегія суддів також погоджується з висновками суду про відсутність підстав для поділу гаража в колишньому ГБК, розташованого в смт. Панютине, оскільки позивачем не визначено ні його номеру та не надано правовстановлюючого документу на нього.

Що стосується відмови у поділу іншого майна, яке заявлено в позові, то колегія вважає за потрібне провести розподіл лише того майна, яке існує зараз в наявності.

При розгляді справи відповідач не заперечувала, що інше майно, крім гаражу, є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначивши, що вона, зі згоди позивача, це майно розпродала, щоб мати змогу навчати старшу доньку, оплачувати комунальні послуги за квартиру, в якій позивач також зареєстрований. Вказувала, що позивач з дня звільнення з роботи, аліменти не платить, дітей не утримує та будь-якої матеріальної допомоги не надає. Телевізор плазмовий PANASONIC, який позивач оцінив в 11 000грн., був не новий, а тому куплений за 3 000грн., всі останні речі були поламані, а тому вона їх реалізувала за малу ціну, щоб тільки їх продати.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значенні.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. (ч.4 ст.65 СК).

Із акту опису спільно придбаного подружжям майна від 14 листопада 2016 року, складеного депутатом Панютинської посилкової ради - ОСОБА_10 (а.с.165) убачається, що у квартирі №13 будинку №28, розташованого по вул. Комінтерну в смт. Панютине м. Лозова Харківської області було виявлене наступне майно: 1.стіл кухонний і 4 стільця ручної роботи,; 2.кухонний гарнітур; 3.кондиціонер; 4.плітка газова; 5.колонка газова; 6.трюмо (з дзеркалом); 7.меблева стінка (в складі трьох шаф); 8.трюмо від спального гарнітура; 9. дві тумбочки від спального гарнітура; 120. телевізор «Соні»; 11. шкільний куток (стіл, пенал, полка).

Оскільки плітка газова і колонка газова - є газовими приладами і постійними атрибутами квартири, які підключені до газопостачання, тому з переліку майна, яке підлягає поділу повинні бути виключені. Інше майно, яке перелічено в акті від 14.11.2016р., а саме кондиціонер, меблева стінка, телевізор «Соні» також поділу не підлягають, оскільки ці предмети не були вказані в переліку позовної заяви. Інше виявлене в квартирі майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає розподілу між сторонами в рівних частках.

Згідно п.1) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст.307ч.1п.2), 309ч.1п.1), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 травня 2016 року змінити: в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ сумісного майна подружжя скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на майно: кухонний гарнітур вартістю 2 200грн., стіл кухонний та 4 стільця деревяні ручної роботи вартістю 4 000грн., а всього на суму 6 200грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на майно: куточок шкільний вартістю 5 000грн., спальний гарнітур вартістю 2 800грн., а всього на суму 7 800грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді