РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/831/13-ц

25 січня 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки припиненим

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 11 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», який змінив назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит (далі- кредитний договір), за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 152 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитому розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 11 березня 2017 року.

За умовами додаткової угоди від 09 вересня 2008 року до укладеного кредитного договору від 11 березня 2008 року кредитний договір переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США», після чого розмір кредиту склав 32183,70 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

11 березня 2008 року на виконання кредитних зобов'язання ОСОБА_2 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок загальною площею 64,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м.Костопіль, вул.Лятурнської,106 та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,1 га.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 28 січня 2013 року складала 39166,55 доларів США.

Ураховуючи вказане, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме зазначені будинок та земельну ділянку, шляхом її продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з позовом ПАТ КБ "ПриватБанк", відповідач ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву, з врахуванням заяви про зміну підстави позову, про визнання іпотечного договору припиненим, в обґрунтування якого посилається на те, що будинок, який перебуває в іпотеці, є її єдиним місцем реєстрації та проживання.

ОСОБА_1 просила припинити іпотечний договір № ROT0GІ від 11 березня 2008 року, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та нею, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі за №1207.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2016 року до участі у справі було залучено ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки він зареєстрований та проживає у спірному будинку, що перебуває в іпотеці.

Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" за довіреністю ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підтримав в повному обсязі, просить його задовольнити, позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання іпотечного договору припиненим не визнає, просить відмовити в його задоволенні покликаючись на те, що вимоги за зустрічним позовом є безпідставними.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову банку, позовні вимоги за своїм зустрічним позовом підтримала.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову банку про звернення стягнення та виселення, а зустрічний позов про визнання договору іпотеки припиненим задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3П, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на іпотечне майно та зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки припиненим не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 11 березня 2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ROT0GІ, згідно якого було надано кредит в розмірі 152 000,00 грн. строком по 11.03.2017 року зі сплатою процентів за користування у розмірі 15% річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 11 березня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якої є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м.Костопіль, вул.Лятуринської,106 та земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,10 га.

Згідно додаткової угоди від 09 вересня 2008 року до укладеного договору № ROT0GІ від 11 березня 2008 року кредитний договір переведено з валюти "гривня" в валюту "долар США". Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 32183,70 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки позичальник ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за цими договорами, утворилась заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № ROT0GІ від 11.03.2008 p., станом на 28 січня 2013 року складала 39166,55 доларів США, у тому числі:

- заборгованість за кредитом - 28625,32 доларів США;

-заборгованість по процентам за користування кредитом 53363,05 доларів США;

- заборгованість по комісії за користуванням кредитом 1081,49;

- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 2201,82 доларів США;

- штраф (фіксована частина) 31,29 доларів США;

- штраф (процентна складова) 1863,58 доларів США.

Пунктом 3.3. Договору іпотеки передбачено, що за рахунок предмета іпотеки позивач має право задовольнити у повному обсязі свої вимоги за зобовязанням, що випливає з кредитного договору.

Відповідно до п.4.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку виконання зобов'язання , вони не будуть виконані, або виконані неналежним.

Згідно з п.4.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно цього Договору в добровільному (позасудовому) порядку.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене ЗУ «Про іпотеку».

Частиною 1 ст.33, ст.39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки позичальник ОСОБА_2 допустив заборгованість по кредитному договору, вимоги банку щодо задоволення свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 вказав, що оцінка предмету іпотеки буде проведена субєктом оціночної діяльності чи незалежним експертом на стадії виконання судового рішення та проведення процедури реалізації (продажу) нерухомості у відповідності до ЗУ "Про виконавче провадження", Договору іпотеки та інших нормативних актів .

Суд не погоджується із таким висновком та твердженням представника позивача виходячи із наступного.

За змістом статті 39 ЗУ «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України переглядаючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки припиненим. За результатами перегляду рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2014 року, рішеня Апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2015 року й ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року по даній справі було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) повинна враховуватися судом при застосуванні таких норм права.

Однак, позивачем не проведено оцінку спірного житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м.Костопіль, вул.Лятуринської, буд.106 та земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,10 га для визначення та зазначення в судовому рішенні початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Оскільки, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, а в силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень, то суд приходить до висновку, що позивачем не враховано вимоги ч.6 ст.38, ст.39 ЗУ "Про іпотеку" та не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Дослідивши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, надані в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів без зазначення початкової ціни предмету іпотеки.

Що ж до вимоги позивача, щодо виселення відповідача ОСОБА_1 та інших осіб, що зареєстровані та проживають в спірному будинку, то суд рахує її необґрунтованою.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така ж сама правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15: за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником спірного майна: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м.Костопіль, вул.Лятуринської, буд.106 та земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,10 га. Право власності підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області 30.10.2003 року. (а.с. 26,89).

Тобто, в іпотеку передано житловий будинок та земельну ділянку, яку відповідач ОСОБА_1 придбала не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстав для виселення ОСОБА_1 та інших осіб із зазначеного житлового будинку без надання їй іншого постійного житла.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки припиненим суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.

В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом вказує що, Додаткова угода до Договору про іпотечний кредит №ROT0GI від 11.03.2008 року, укладена між банком і позичальником 09.09.2008 року була укладена без відому і згоди іпотекодавця. Укладання Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит № №ROT0GI від 11 березня 2008 року стало наслідком збільшення щомісячного платежу за вказаним кредитним договором. Підвищення зобовязання і сплата в іноземній валюті потягло виникнення боргу у позичальника, збільшення для іпотекодавця ризику втрати майна внаслідок звернення стягнення за боргами позичальника.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Отже, аналіз зазначених норм показує, що, припинення зобовязання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при укладенні договору про іпотечний кредит від 11.03.2008 року була ознайомлена з умовами, викладеними у п.п. 10.2, 10.3, 10.4 договору про іпотечний кредит, зокрема про те, що договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін.

Відповідно до пункту 10.2. договору про іпотечний кредит №ROT0GI від 11.03.2008 року, цей договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін.

Згідно пункту 10.3 цього ж договору, всі зміни та доповнення до нього викладаються в письмовій формі та набувають чинності з моменту їх підписання уповноваженими на те представниками сторін, а додаткові угоди до цього договору є його невідємною частиною (п.10.4 договору).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зміст та форма укладення договору про іпотечний кредит №ROT0GI від 11.03.2008 року та додаткової угоди до нього від 09.09.2008 року, не суперечить нормам Цивільного кодексу України та нормам інших актів цивільного законодавства і при укладенні вказаних правочинів не було порушено вимог закону, тобто підстав для визнання їх недійсними немає.

Умовами укладеного 11 березня 2008 року між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки встановлено, що договір закінчує свою дію з припиненням основного зобовязання (п.4.4. ). Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконав. Доказів іншого суду не надано.

Оскільки основне зобовязання за Кредитним договором і додатковою угодою до нього щодо повернення суми кредиту та процентів за його користування третьою особою ОСОБА_2 не виконано та відсутні інші підстави передбачені законом, суд дійшов висновку, що це зобовязання не припинено, тому не припинено й іпотеку, а відтак немає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання іпотеки припиненою .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215, ст.ст. 263,575,589,590,651,653 ЦК України, ст.109,132-2 ЖК України, ст.1,33,39,40 ЗУ України "Про іпотеку" , суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про звернення стягнення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки припиненим - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_6