Справа № 433/1144/16-ц
Провадження № 22ц/782/52/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, березня місяця, 21-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Карташова О.Ю., Дронської І.О., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами грошової позики, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами грошової позики від 05 серпня 2012 року та 08 вересня 2012 року на суму 825000, 71 грн. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договорами грошової позики від 05 серпня 2012 року та 08 вересня 2012 року у сумі 825000, 71 грн., в тому числі заборгованість за договором грошової позики № 1 у розмірі 498957, 09 грн. (в тому числі, сума позики 378855, 00 грн., відсотки за користування позикою 63273, 84 грн., штрафні санкції за порушення умов договору 56828, 25 грн.), договором № 2 у розмірі 326043, 62 грн. (в тому числі, сума позики 252570, 00 грн., відсотки за користування позикою 38113, 82 грн., штрафні санкції за порушення умов договору 35390, 60 грн.). В обґрунтування свого позову зазначив, що 05 серпня 2012 року між позивачем і відповідачем було укладено договір грошової позики (договір № 1) на невизначений строк. За умовами договору № 1 в момент підписання договору позивач передав відповідачу в гривні грошову суму, еквівалентну 15000 доларів США за курсом комерційних банків України. 08 вересня 2012 року між позивачем і відповідачем було укладено договір грошової позики (договір № 2) на невизначений строк, за яким позивач в момент підписання договору передав відповідачу в гривні грошову суму, еквіваленту 10000 доларів США за курсом комерційних банків України. Процент за користування позикою склав 12% річних і повинен сплачуватися відповідачем щомісячно з першого по п'яте число кожного місяця готівкою (п.1.2. договору № 1 та договору № 2). За умовами п.2.2 договору № 1 та № 2 дата повернення позики визначається днем, зазначеним Позикодавцем в письмовому повідомленні про витребування суми позики. Відповідно до п.3.1 договору № 1 та договору № 2 про дату повернення суми позики позикодавець повинен письмово повідомити позичальника не пізніше ніж за один місяць до дати повернення. Після спливу одного місяця з дня отримання повідомлення, позичальник повинен повернути позикодавцю суму отриманої позики. Оскільки позивачу терміново потрібні стали грошові кошти для власних потреб, повідомленням від 11 листопада 2013 року про витребування суми позики та відсотків за користування позикою, він належним чином повідомив відповідача про необхідність до 12 грудня 2013 року погасити суму позики та відсотків за користування позикою. Повідомлення про витребування позики було відправлено за місцем проживання відповідача, зазначеному в договорі № 1 та договорі № 2, а також за відомим йому місцем його роботи. У вищевказаний строк відповідач на порушення своїх договірних зобов'язань за договором № 1 та Договором № 2 позику та відсотки за користування позикою не повернув. Станом на 16 травня 2016 року сума позики залишається непогашеною. П. 4.1. Договору № 1 та Договору № 2 передбачено, що за порушення своїх зобов'язань по даному договору винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 1 % від суми позики. Таким чином, станом на 16 травня 2016 року внаслідок ухилення від виконання своїх договірних зобов'язань, порушення строків оплати відсотків за користування позиками, утворилася заборгованість за договором грошової позики № 1 у розмірі 498957, 09 грн. (в тому числі, сума позики 378855, 00 грн., відсотки за користування позикою 63273, 84 грн., штрафні санкції за порушення умов договору 56828, 25 грн.), договором № 2 у розмірі 326043, 62 грн. (в тому числі, сума позики 252570, 00 грн., відсотки за користування позикою 38113, 82 грн., штрафні санкції за порушення умов договору 35390, 60 грн.). Позов було прийнято до розгляду і рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено в повному обсязі, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 821 000 грн. 71 коп. боргу та 6 890 грн. за сплачений судовий збір.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції і надав на нього апеляційну скаргу, у якій вказував на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача та представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, дослідивши матеріали справи та надані стороною докази, колегія суддів приходить до висновків про наявність підстав для відхилення апеляційної скарги.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги по справі суд першої інстанції виходив з того, що наданими суду доказами було доведено, що згідно договорів позики від 05 серпня 2012 року та 08 серпня 2012 року позикодавець ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором зі сплатою 12 % річних за користуванням позикою. Суд визнав належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог тексти договору грошової позики від 05 серпня 2012 року і договору грошової позики 08 вересня 2012 року (а.с.4-7).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, зазначені висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тоді як доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, відповідно до правил ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як було роз'яснено судам у правовій позиції постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом першої інстанції були досліджені договори грошового займу від 05 серпня 2012 року та від 08 вересня 2012 року, апеляційним судом було вжито заходів для дослідження оригіналів цих договорів та їх долучення до матеріалів справи (а.с. 153-155), відповідно до змісту зазначених договорів, а саме п.2.1 грошові кошти є переданими у момент підписання цих договорів, а отже цим спростовуються твердження апелянта про те, що гроші за цими договорами йому не передавались, адже обидва договори є підписаними від його імені і автентичність підписів ним перед судом належним чином не спростована.

Щодо доводів апелянта про те, що підписи під цими договорами не належать сторонам, то позивач визнає свій підпис, наполягає на тому, що підписи на договорі є справжніми та автентичними. Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні усіх наявних у справі доказів, тобто як наданих позивачем, так і наданих відповідачем на їх заперечення. Позов ОСОБА_2 надійшов до суду ще у червні 2016 року, відповідач достовірно знав про перебування справи у суді з вересня 2016 року (а.с. 39, 40), мав можливість реалізовувати свої процесуальні права як самостійно, так і через свого представника у суді, повинен був своєчасно надавати заперечення та докази проти заявлених позовних вимог, мав протягом тривалого часу можливість заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, надати суду докази на заперечення доказів, що були надані позивачем. Між тим, статтею 10 ЦПК є визначено, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідач не надав суду доказів на заперечення авторства підписів на договорах, не заявив своєчасно вимог за зустрічним позовом, не оспорив зазначені договори. Проте, як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач не заявляв клопотань про призначення експертизи, хоч і приймав участь у розгляді справи через свого представника, сторонам роз'яснювались судом їх процесуальні права, усі надані сторонами суду докази були судом першої інстанції досліджені без порушення встановленого порядку, суд першої інстанції не відмовляв у проведенні експертизи, адже такого клопотання не було заявлено під час розгляду справи по суті, не містилось такого клопотання навіть і у апеляційній скарзі. Апеляційним судом було відхилено клопотання про призначення експертизи з огляду на положення частини 2 статті 303 ЦПК, адже у суді першої інстанції подібні клопотання не були заявлені, процесуальні ж права відповідача судом не порушувались, відсутні поважні причин своєчасного неподання нових доказів. Щодо доводів апелянта про невідправлення належним чином вимоги про повернення грошових коштів, то матеріалами справи підтверджується сам факт відправлення такої вимоги за адресою, що є вказаною у договорі, що є підписаним і відповідачем - ця адреса співпадає і з місцем його реєстрації, яке було таким до 11.04.2013 року з огляду на відмітки у його паспорті (а.с. 61), відсутні підтвердження того, що відповідач повідомляв позивача про зміну свого місця проживання, а позивач знав про зміну місця проживання відповідача, тоді як відповідач достовірно знав про перебування справи у суді вже з вересня 2016 року (а.с. 39, 40), проте не вжив жодних заходів для врегулювання спору чи погашення заборгованості, продовжуючи ухилятись від виконання умов договорів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договорів позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України . Колегія судді враховує тут і правову позицію Верховного суду, що була висловлена у справі № 6-79 цс 14, та яка підтверджує висновки суду першої інстанції. Адже договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що оскаржуване рішення суду є винесеним із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, при оцінці доказів та застосуванні норм права суд першої інстанції не припустив таких порушень, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення, відповідачем не було надано ні суду першої інстанції ні апеляційному суду на спростування тверджень та доказів позивача таких належних та допустимих доказів, що давали б підстави для відхилення позовних вимог, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, при оцінці доказів не допустив таких порушень норм процесуального права, що давали б підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, вірно застосував положення матеріального права щодо виниклих правовідносин, не порушив правил оцінки доказів. Статтею 308 ЦПК є визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: О.Ю. Карташов

І.О. Дронська