АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 756/6677/15-ц Головуючий в 1 інстанції - Белоконна І.В.
Апеляційне провадження №22-ц/796/2187/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року про забезпечення позову та на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв ОлександрОлександрович, ОСОБА_2 про визнання договору фіктивним, недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеев ОлександрОлександрович про визнання договору фіктивним, недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.

До початку розгляду справи позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив, в порядку ст.ст.151,152 ЦПК України, вжити заходи забезпечення цивільного позову, шляхом накладення арешту на 1 /2 частину квартири АДРЕСА_1, із забороною вчинення стосовно неї будь-яких дій.

Обґрунтовуючи заяву позивач зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.10.2015 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

Накладено арешт на 1 /2 частини квартири № АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_1 заявила клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Обґрунтовуючи заяву про скасування заходів забезпечення позову, вказувала на те, що арешт був накладений з порушенням діючого законодавства та спрямований на порушення прав ОСОБА_2, а отже підлягає скасуванню, оскільки зазначена квартира належить останній на праві власності відповідно до договору купівлі - продажу від 10.10.2015 року на законних підставах. Окрім цього, на час ухвалення рішення про забезпечення позову, вона не була учасником даного процесу.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.12.2016 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

Не погодившись з такими ухвалами суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, 10.12.2016 року, через відділення поштового зв'язку, подала апеляційну скаргу, в якій просить їх скасувати.

В скарзі посилалася на те, що ухвали є незаконними і такими, що постановлені з порушенням норм процесуального законодавства. Зазначила, що суд не перевірив, чи належить квартира АДРЕСА_1 відповідачу, і безпідставно наклав арешт на майно сторонньої особи, ОСОБА_2, що на день накладення арешту взагалі не була учасником процесу. ОСОБА_2 не має ніякого відношення ні до позивача, ні до відповідача, ні до третьої особи по справі і незнайома з ними. Право власності на квартиру ОСОБА_2 набула на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2015 року між нею, як покупцем, та Карлашем і Трудолюбовою, як продавцями, які теж не були пов'язані зі сторонами по справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Суд не повідомив ОСОБА_2 про те, що на її майно було накладено арешт, не надіслав їй копію ухвали.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представники доводи апеляційних скарг не визнали.

Особа, що подала апеляційну скаргу до апеляційного суду не з'явилась, про розгляд справи повідомлена 19 січня 2017 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 152 види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що для вжиття заходів забезпечення позову є наявність достатніх підстав, які дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд виходив з того, що заява та викладені в ній обставини не спростовують висновків суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову на даній стадії провадження.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як обставини справи які суд вважав встановленими спростовуються наявними в справі доказами, задовольняючи заяву про забезпечення позову та відмовляючи в задоволенні заяви про її скасування, суд не виконав вимоги передбачені ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що частина квартири, на яку суд наклав арешт, станом на момент постановлення оскаржуваної ухвали, на праві власності належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2015 року укладеного між нею та Карлашем і Трудолюбовою.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, в порушення ст. 152 ЦПК України, не встановив , чи належало майно на яке суд, накладав арешт відповідачу по справі .

Вказана обставина , не може бути перевірена апеляційним судом, оскільки до виділених матеріалів, які направив суд першої інстанції, копія договору купівлі-продажу спірної квартири третьою особою не долучена.

В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача не заперечували, факт відчуження спірної квартири, проте вважали, що оскільки на момент подачі ними заяви, квартира належала відповідачу, суд не порушив закон.

Разом з тим, колегія суддів, перевіряє законність ухвали на час її постановлення, тобто станом на 15 жовтня 2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив обставини, які підлягали встановленню при вирішенні питання про забезпечення позову, постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України,

З урахуванням , вищенаведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду про забезпечення позову, та передати вказане питання на новий розгляд, під час якого встановити процесуальний статус осіб у справі, визначитись, кому на праві власності належить майно, на яке позивач просить накласти арешт, та врахувати вимоги ст. 152 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 4 ст. 154 ЦПК України, відповідно до якої, особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п'яти днів з дня отримання ухвали може подати заяву до суду про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів.

Питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Вказані процесуальні норми, судом першої інстанції також були порушені, а тому ухвала суду про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову також підлягає скасуванню. При цьому колегія суддів не надсилає питання розгляду цієї заяви на новий розгляд, з урахуванням того, що апеляційним судом вже скасована ухвала про забезпечення позову, а тому вже відпав предмет розгляду цієї заяви.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року скасувати, а заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від Оболонського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: