Справа № 362/6563/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/259/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «Приватбанк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 01 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №DN81AR03110023.

Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 243 029,20 грн. на термін до 20.11.2014 р., а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлені кредитним договором.

Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала.

У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 26.06.2015 року має заборгованість 336 164,85 грн., яка складається з наступного: 112 630,81 грн. заборгованість за кредитом; 27 813,26 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 380,28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 173 340,50 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Уточнивши позовні вимоги, остаточно банк просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 336 164,85 грн. за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, яка складається з 108 474,52 грн. заборгованості за кредитом; 27 378,65 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 22 380,28 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 177 931,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та стягнути з неї судові витрати. У задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити.

В свою чергу, у грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому вона просила визнати недійсним кредитний договір № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та нею.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтувала тим, що при укладенні кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» не лише порушив вимоги законодавства України та інших нормативно правових актів, які регулюють правовідносини сторін кредитного договору при його укладанні, але й умисно ввів її в оману.

Дані порушення полягають в тому, що ПАТ КБ «Приватбанк» встановив для неї оплату винагороди в потрійному розмірі (оплата винагороди у визначеній сумі, відсотки за користування кредитом в цій частині, щомісячної винагороди, вираженої в процентному еквіваленті від суми виданого кредиту на придбання автомобіля). Несправедливою є також умова договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Крім того, сплата пені не звільняє відповідача за первісним позовом від зобовязання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами. Відповідачем за зустрічним позовом не було виконано переддоговірну роботу з позивачем за зустрічним позовом.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове, яким визнати недійсним кредитний договір № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, в іншій частині рішення залишити без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № DN81AR03110023.

Відповідно до п. 7.1. договору банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21.11.2007 року по 20.11.2014 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 243 029,20 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору.

Щомісяця, починаючи з наступного місяця, в період сплати (з «21» по «25» число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 3695,1 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до п. 7.4, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (т. 1 а.с. 8-10).

Відповідно до наданих позивачем меморіальних ордерів № 1009 від 26.11.2007 року, № 2ЕZ6 від 20.11.2008 року, № 2F5N від 20.11.2008 року, № РТ020В15TR від 20.11.2009 року, № РТ02В16СS від 20.11.2009 року, № РТ029ВОНХХ від 19.11.2010 року, № РТ029ВОІZB від 19.11.2010 року, № РТ028ВОDT9 від 18.11.2011 року, № РТ028ВОЕ4L від 18.11.2011 року, № РТ020В16А8 від 20.11.2012 року, № РТ020В16ІТ від 20.11.2012 року, РТ020В0Р0V від 20.11.2013 року, № РТ020В0РОС від 20.11.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» було надано ОСОБА_5 кредитні кошти в розмірі: 144 640,00 грн.; 723,20 грн., 8 987,93 грн., 723,20 грн., 8 592,46 грн., 723,20 грн., 8 214,39 грн., 723,20 грн., 7852,96 грн., 723,20 грн., 7507,43, 723,20 грн., 7177,10 грн. , що разом становить 197 311,47 грн. (т. 2 а.с. 2-14).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 р., укладеного між ВАТ КБ «Приватбанком» та клієнтом ОСОБА_5 станом на 08.07.2016 року остання має заборгованість у розмірі 336 164,85 грн., яка складається з 108474,52 грн. заборгованість за кредитом; 27378,65 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22380,28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 177931,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Нарахування заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором розраховувалось позивачем від суми 243 029,20 грн., яка була обумовлена у кредитному договорі. (т. 2 а.с. 22-25).

Проте, місцевим судом також встанвлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/8987/2012 від 30 листопада 2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про звернення стягнення, яке набрало чинності 11.12.2012 року, звернено стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль КІА, модель SORRENTO, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: Y6LC52457L000778, реєстраційний номер: АІ 8044 ВЕ, що належить на праві власності ОСОБА_5 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 р. в розмірі 115 825,09 грн. (т. 2 а.с. 38-39).

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до ВДВС Васильківського МРУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання зазначеного вище рішення суду (т. 1 а.с. 203).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодавець та позичальник у даній справі є однією особою, і на частину заборгованості, яку просить стягнути із нього ПАТ КБ «Приватбанк», рішенням суду раніше вже було достроково звернуто стягнення за договором застави, в тому числі на тіло кредиту, відтак повторне стягнення цієї суми в грошовому виразі є недопустимим. При цьому, ПАТ «КБ «ПриватБанк» на вимогу суду під час розгляду справи для повноти зясування обставин, що мають значення для справи, не надав суду уточнений розрахунок заборгованості ОСОБА_5 із врахуванням суми заборгованості, стягнутої заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, який виключає подвійне стягнення заборгованості, а тому позовні вимоги первісного позову є недоведеними та необгрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому, протягом тривалого часу виконувала його умови, що також підтверджується наданими квитанціями, позивачка не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, а отже позовні вимоги є недоведеними та необгрунтованими.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення.

Тобто навіть при одночасному розгляді вимог про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно підлягають задоволенню вимоги про звернення стягнення, якщо таке здійснення відбувається в рахунок погашення заборгованості.

Отже, враховуючи, що позивачем не було подано на вимогу суду уточненого розрахунку, який би висвітлював розмір дійсної заборгованості, а поданий розрахунок на думку колегії суддів є неналежним та недопустимим доказом, оскільки спростовується обставинами встановленими заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/8987/2012 від 30 листопада 2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5 про звернення стягнення, яке набрало чинності 11.12.2012 року, та наданими позивачем меморіальними ордерами, позовні вимоги за первістним позовом не було доведено належними та допустимими доказами.

Що ж стосується відмови у задоволенні зустрічного позову, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція викладена Веховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року (справа № 6-1341цс15), яка відповідно вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У справі, яка переглядається, колегія суддів встановила, що спірний договір споживчого кредиту підписаний обома сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому, протягом тривалого часу виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Отже, на думку колегії суддів, позивач за зустрічним позовом за своїм вільним волевиявленням погодилася на такі умови кредитування і свідомо узяла на себе ризик виконання умов цього Кредитного договору, які тепер вона вважає несправедливими.

Тому, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту та правильно застосував положення статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Оскільки, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційних скарг зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційних скарг задоволені бути не можуть.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: В.І. Олійник

ОСОБА_3