Справа № 161/9273/15-ц
Провадження № 2/161/702/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Марчак Е.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Заборольської сільської ради про визнання рішень Заборольської сільської ради незаконним та їх скасування

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявлю на обґрунтування вказавши, що у 2000 році за її письмовою заявою, в якій вона чітка вказала свої повні анкетні дані, включаючи місце проживання на ідентифікаційний код, рішенням Заборольської сільської ради їй було виділено у користування земельну ділянку в АДРЕСА_1. Цільове призначення даної земельної ділянки - для ведення огородництва. Після реєстрації заяви її зобов'язали виготовити проекту документацію із землеустрою. В ході підготовки документів проектної документації вона погодила межі земельної ділянки із сусідами, узгодила схему розташування земельної ділянки, підготувала та узгодила ряд інших документів. Землевпорядник Заборольської сільської ради виїжджав на місце розташування земельної ділянки та визначав її межі в натурі. Тобто проектна документація була виготовлена нею у повному обсязі. Починаючи з квітня 2000 року вона обробляла цю земельну ділянку шляхом садіння городу, кущів, дерев, тощо. В ті періоди, коли вона фізично не могла обробляти ділянку, її на безоплатній основі обробляли знайомі. Влітку 2013 року, маючи намір звернутися до Заборольської сільської ради з заявою про безоплатну приватизацію земельної ділянки, вона в технічній документації побачила зовсім інші документи за якими власником їх спільної з колишнім чоловіком земельної ділянки є мати чоловіка - відповідач ОСОБА_2. Тобто, колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3 скориставшись тим, що її (позивачки) анкетні дані повністю співпадають з анкетними даними його матері, крім місця проживання, підробив ряд документів у технічній документації, надав до Заборольської сільської ради ці підроблені документи для прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки відповідачці. З технічної документації зникло рішення Заборольської сільської ради про передачу цієї земельної ділянки у користування саме їй (позивачці). Рішенням Заборольської сільської ради № 18/10 від 07.09.2012 року земельна ділянка площею 0,1 га в АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_2, жительці АДРЕСА_2, тобто відповідачці. Підставою про прийняття вказаного рішення про безоплатну передачу земельної ділянки відповідачці стали документи, які були виготовлені нею (позивачкою) у 2000 році, зокрема акт погодження меж з суміжними землекористувачами та схема розташування земельної ділянки. Таким чином, земельна ділянка передана у власність особі, яка не була її користувачем. Державна реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за відповідачкою не проведена. У жовтня 2014 року вона (позивач) звернулася до Заборольської сільської ради з письмовою заявою про скасування рішення Заборольської сільської ради № 10/18 від 07.09.2012 року в частині передачі у власність земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2, як незаконного. Одночасно з цим вона звернулася з заявою про надання дозволу на виготовлення проектної документації із землеустрою і передачу їй у власність цієї ж земельної ділянки в АДРЕСА_1. Рішенням Заборольської сільської ради № 39/40 від 26.12.2014 року їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки в с. Забороль Луцького району у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок на території сільської ради. Однак в своїй заяві вона ставила питання щодо конкретної земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, якою вона користувалася. В цьому ж рішенні їй відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Проте, у відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. Крім того, рішенням Заборольської сільської ради № 39/41 від 26.12.2014 року їй було відмовлено у скасуванні рішення Заборольської сільської ради № 18/10 від 07.09.2012 року. Відповідач Заборольська сільська ради відмовила їй з тих підстав, що орган місцевого самоврядування не може скасовувати свої попередні рішення і вносити до них зміни. Однак, така позиція Заборольської сільської ради не відповідає закону, а саме п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування». Заборольська сільська рада прийняла рішення № 18/10 від 07.09.2012 року про передачу у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 на підставі підроблених документів, а тому вказане рішення є незаконним. Оскільки, Заборольська сільська рада, ухвалюючи рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки і передачі у власність її відповідачці ОСОБА_2 порушила її права, як користувача земельної ділянки, затвердила технічну документацію із землеустрою, яка виготовлена з грубим порушенням існуючих норм, вважає що її право на користування земельною ділянкою і право на її безоплатну приватизацію порушено. Просить суд визнати незаконними та скасувати рішення Заборольської сільської ради Луцького району, а саме: № 18/10 від 07.09.2012 року в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_2, жительці АДРЕСА_2; № 39/40, № 39/4, № 39/42 від 26 грудня 2014 року про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки в с. Забороль Луцького району та передачу у власність земельної ділянки позивачу ОСОБА_2, жительці АДРЕСА_3.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснила, що спірна земельна ділянка була придбана нею у 2000 році. Проте, договір купівлі-продажу земельної ділянки між нею та продавцем не укладався, оскільки у користувача земельної ділянки, який виступав продавцем, були відсутні правовстановлюючі документи на дану ділянку. Прізвище продавця вона назвати не може, розписка про передачу продавцю грошових коштів за продану земельну ділянку не складалася. Акт погодження меж земельної ділянки від 11.05.2000 року підписаний не нею, а відповідачкою ОСОБА_2 замість неї. Проте, рукописний текст в даному акті виконала саме вона (позивачка). Вважає, що ця обставина свідчить про підробленість даного документу.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що позивачкою не надано доказів на підтвердження заявлених вимог. Так, ані позивачкою, ані її представником не надано доказів того, що спірна земельна ділянка взагалі виділялася у користування позивачці, оскільки відсутні як заява про звернення позивачки з такою вимогою до Заборольської сільської ради, так і відповідне рішення вказаної сільської ради. Відповідачка ОСОБА_2, навпаки, має всі необхідні документи, що підтверджують її право на земельну ділянку. Вказану земельну ділянку обробляв відповідач ОСОБА_3, а позивач користувалася цією земельною ділянкою у якості його дружини. Вважає, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3 пред'явлені безпідставно,оскільки він не має ніякого відношення до даної земельної ділянки. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 Його мати - відповідач ОСОБА_2 у 2000 році зверталася до Заборольської сільської ради з заявою про виділення їй у користування земельної ділянки в АДРЕСА_1, а в подальшому - із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку і безоплатну передачу ділянки у власність. Спірну земельну ділянку обробляла вся їх родина, в тому числі позивачка та її мати. Акт погодження меж земельної ділянки було погоджено з усіма сусідніми землекористувачами, він допомагав в цьому матері. Можливо при такому погодженні була присутня і позивачка, проте точно він не пам'ятає. Даний акт погодження меж земельної ділянки від 11.05.2000 року складений на ім'я його матері та підписаний нею. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Заборольської сільської ради в судовому засідання позов не визнала, суду пояснила, що оскаржувані рішення Заборольської сільської ради є законними і такими, що постановлені з дотриманням вимог закону. До Заборольської сільської ради заява про виділення земельної ділянки в АДРЕСА_1 надходила лише від відповідачки ОСОБА_2 і рішенням Заборольської сільської ради № 18/10 від 07.09.2012 року вказана земельна ділянка була передана їй у власність. Позивач заявою про виділення їй цієї ж земельної ділянки звернулася лише в 2014 році, тобто вже після того як Заборольською сільською радою було прийнято рішення про передачу у власність земельної ділянки відповідачці. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 відноситься до земель територіальної громади Заборольської сільської ради.

Відповідно до п. в ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Пунктом «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

03.09.2012 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до Заборольської сільської ради Луцького району з заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки площею 0,1 га під город в АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області від 07 вересня 2012 року № 18/10 було вирішено: передати у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га в АДРЕСА_1; виготовити технічну документацію із складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2; видати та зареєструвати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 (а.с. 8).

На день розгляду даної справи в суді державний акт на право власності на земельну ділянку відповідачці ОСОБА_2 не виданий, право власності за нею у встановленому законом порядку не зареєстроване.

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася з письмовими заявами до Заборольської сільської ради про скасування як незаконного рішення Заборольської сільської ради № 18/10 від 07.09.2012 року в частині виділення у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки.

Рішенням Заборольської сільської ради від 26.12.2014 року № 39/41 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення № 18/10 від 07.09.2014 року було відмовлено (а.с. 16). На обґрунтування прийнятого рішення Заборольською сільською радою зазначено, що орган місцевого самоврядування не може скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав на охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Конституційним судом України в своєму Рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 року зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про органи місцевого самоврядування»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні у справі "Рисовський проти України" Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Наведені положення законодавства дають підстави зробити висновок про те, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи скасування.

Частиною 2 статті 158 ЗК України визначено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користуванні і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Таким чином, суд вважає, що у даному випадку Заборольською сільською радою було правомірно відмовлено у скасуванні рішення № 18/10 від 07.09.2012 року, оскільки за вказаним рішенням у відповідачки ОСОБА_2 виникло суб'єктивне право на вищевказану земельну ділянку. Можливість самостійного скасування свого рішення органом місцевого самоврядування пов'язана саме з виникненням суб'єктивного права, а не з початком реалізації такого права, як зазначає представник позивача.

Отже, питання щодо скасування рішення Заборольської сільської ради від 07.09.2012 року № 18/10 може вирішуватися виключно в судовому порядку.

За таких обставин, суд вважає, що рішення Заборольської сільської ради від 26.12.2014 року № 39/41 прийнято в межах наданих їй повноважень та у встановлений законом спосіб.

Представником позивача та позивачкою не надано належних та припустимих доказів на підтвердження того, що під час прийняття цього рішення були допущені істотні порушення, передбачені законом у якості підстав для її скасування.

Також, рішенням Заборольської сільської ради від 26.12.2014 року № 39/40 було відмовлено позивачці ОСОБА_2 у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Забороль у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок на території сільської ради (а.с. 15).

Крім того, рішенням Заборольської сільської ради від 26.12.2014 року № 39/42 позивачці ОСОБА_2 відмовлено у проханні щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 0,1 га в АДРЕСА_1 у зв'язку з наданням дозволу на передачу у власність такої земельної ділянки відповідачці ОСОБА_2 жительці АДРЕСА_2, що підтверджується рішенням сільської ради від 07.09.2014 року № 18/10 (а.с. 17).

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Виділення однієї й тієї ж земельної ділянки іншій особі, як і вчинення підготовчих дій до такого виділення, які полягають, зокрема у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, суперечать вищенаведеним положенням земельного законодавства, а отже є незаконними.

Суд вважає, що відповідач Заборольська сільська рада своїми рішеннями № 39/42 та № 39/40 від 26.12.2014 року правомірно відмовила позивачці у проханні про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,1 га в АДРЕСА_1 та наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, оскільки дана земельна ділянка вже була передана у власність іншій особі - відповідачці ОСОБА_2, рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідачці на час прийняття оскаржуваних рішень не було скасовано чи змінено.

Що стосується позовних вимог позивачки ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування рішення Заборольської сільської ради від 07.09.2012 року № 18/10, то суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зазначаючи в позові про порушення її права на земельну ділянку, допущену Заборольською сільською радою при винесенні рішення про передачу у власність відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки, позивачка та її представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка в АДРЕСА_1, на яку позивачка претендує, була надана їй Заборольською сільською радою у користування.

Так, з пояснень представника відповідача Заборольської сільської ради слідує, що заява позивачки ОСОБА_2 щодо надання їй у користування земельної ділянки до сільської ради не надходила та відповідне рішення Заборольської сільської ради відсутнє.

Такі доводи представника відповідача Заборольської сільської ради ані позивачкою, ані її представником шляхом надання відповідних документів не спростовані.

У якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_2 також зазначила, що нею з дозволу Заборольської сільської ради було виготовлено технічну документацію із землеустрою на спірну земельну ділянку, проте така технічні документація позивачкою надана не була, яка організація була виконавцем робіт із землеустрою вказати не може.

Натомість така технічна документація наявна у відповідачки, була досліджена судом в ході розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене суд вважає, що показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивачки, не є допустимими доказами у розумінні положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України.

Також, на думку суду, показання вказаних свідків підтверджують лише той факт, що позивач ОСОБА_2 обробляла спірну земельну ділянку з метою вирощування сільськогосподарських культур, але не підтверджують підстави отримання цієї земельної ділянки у користування, зокрема не підтверджують надання даної ділянки позивачці у користування повноважним органом - Заборольською сільською радою.

Також на обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою зазначено, що Заборольська сільська рада прийняла рішення № 18/10 від 07.09.2012 року на підставі підроблених відповідачем ОСОБА_3 документів, зокрема Акту погодження меж земельної ділянки від 11.05.2000 року.

Такі доводи позивачки щодо підроблення вказаного документу суд до уваги не приймає, оскільки відомості викладені в Акті від 11.05.2000 року відповідають дійсності, він підписаний тими особами, які в ньому зазначені, даний акт засвідчений гербовою печаткою Заборольської сільської ради. Незалежно від того ким даний акт заповнений - це, саме по собі не свідчить про його підробність.

Факт викрадення відповідачем ОСОБА_3 належного їй Акту погодження меж земельної ділянки, який на час викрадення не був до кінця заповненим (був відсутній її підпис та печатка сільської ради) позивачкою та її представником не доведений, оскільки на час розгляду даної справи відповідне рішення правоохоронних або судових органів з цього приводу відсутнє.

Також суд вважає, що позивачкою та її представником належними та припустимими доказами не доведена належність Акту погоджень меж земельної ділянки саме позивачці ОСОБА_2

Зміст ч.1 ст.11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 цього Кодексу).

При цьому, згідно зі ст.119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги.

Таким чином, інші підстави визнання незаконним та скасування рішення Заборольської сільської ради від 07.09.2012 року № 18/10, які наводилися представником позивачки, зокрема в судових дебатах, суд не розглядає, оскільки вони виходять за межі підстав позову, вказаних позивачкою ОСОБА_2 в своїй письмовій позовній заяві, підстави позову у відповідності до ст. 31 ЦПК України позивачкою змінені або уточнені не були.

Позивачкою в її письмовій позовній заяві не наведені підстави, що під час прийняття цього рішення Заборольською сільською радою були допущені істотні порушення, передбачені законом у якості підстав для її скасування.

За таких обставин, суд вважає, що рішення Заборольської сільської ради від 07.09.2012 року № 18/10 прийнято в межах наданих їй повноважень та у встановлений законом спосіб.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за необгрунтованністю.

На підставі ст.ст. 81, 116, 152, 158 ЗК України, Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Заборольської сільської ради про визнання рішень Заборольської сільської ради незаконними та їх скасування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська