АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» про розподіл майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 17 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 м. кв., житловою - 39,6 м. кв.; визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину приміщення АДРЕСА_2. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ПАТ «Банк Восток», про розподіл майна, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності - задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66, 4 м.кв., житловою - 39, 6 м.кв.; визнано за ОСОБА_5, право власності на ? частини приміщення АДРЕСА_2. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на: ? частину квартири АДРЕСА_1 за кожним. Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 9801 грн. 50 коп. компенсації за ? частину автомобіля марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Решту позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення, визнання права власності на частину нежитлового приміщення, стягнення компенсації за автомобіль скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, за кожним, залишено без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та з урахуванням ухвали ВССУ від 12.10.2016 року в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 06 травня 2000 року зареєстрували шлюб, про що відділом РАГСу Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 260 (том 1 а.с. 8).

30 листопада 2013 року шлюб розірвано, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ДМУЮ зроблено актовий запис № 199 (том1 а.с. 10).

04 березня 2014 року ОСОБА_4 змінює прізвище на ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (том 1 а.с. 9).

В період шлюбу, 05 червня 2002 року подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв.м., житлова площа квартири 39,6 кв.м., договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений (том 1 а.с. 12-13).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на: ? частину квартири АДРЕСА_1 за кожним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року вказане рішення в цій частині залишено без змін.

Рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог про вселення в зазначену квартиру та усуненні перешкод в користуванні, посилавшись на передчасність пред'явлення нею вказаних вимог. Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заперечував проти заявленої ОСОБА_4 позовної вимоги про вселення, що свідчить про його небажання надавати ОСОБА_4 можливість користуватися спірним житловим приміщенням. Позивачка зазначає, що останній змінив замки та вона не в змозі навіть потрапити до квартири. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 мешкає за іншою адресою, що підтверджує факт перешкод у користуванні житловим приміщенням. Враховуючи зазначені обставини, наявність у ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, передбачене ст.319, ч.1 ст.383 ЦК України її право власника квартири використовувати помешкання для власного проживання, позовна вимога ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою підлягають задоволенню.

Матеріалами справи підтверджується, що за договорами купівлі-продажу від 02 серпня 2005 року та 28 січня 2008 року сторони придбали нежиле приміщення поз. АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09 вересня 2008 року та зареєстровано КП «ДМБТІ» 29 жовтня 2008 року та витягом з реєстру про право власності (том 1 а.с. 18, 20). Відповідно до свідоцтв про право власності та технічного паспорту власником вказаного приміщення є ОСОБА_5 Відомості про те, що приміщення придбане підприємцем (ФОП) або підприємством відсутні. Так само відсутні докази того, що вказане приміщення придбане саме для здійснення підприємницької діяльності особисто ФОП - ОСОБА_5 Відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Посилання відповідача на те, що для придбання нежитлового приміщення він отримував кредити, виплату коштів за якими здійснював особисто за власні кошти , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами, відповідно до вимог ст.57-59 ЦПК. Кредитні договори, на які посилається відповідач, як на джерело коштів для купівлі нерухомості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в них зазначено, що кошти взяти на споживчі цілі. Крім того, матеріали справи свідчать, що позивачка також здійснювала підприємницьку діяльність.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст.. 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст.. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-21цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Проте, відповідачем приватне підприємство не засновувалося, спірна нерухомість із спільної сумісної власності не виділялась та до статутного капіталу підприємства не вносилась.

Таким чином, спірне нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, яке також підлягає розподілу відповідно до ст.. 60, 70 СК України.

Виходячи з вищевикладеного рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_5 право власності на ? частини приміщення АДРЕСА_2 підлягає скасуванню, із відмовою у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_5 та задоволенням позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ? частину вказаного нежитлового приміщення..

11 травня 2005 року подружжя придбало автомобіль «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1, який був зареєстрований за ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію (том 1 а.с. 66-67).

Вказаний автомобіль також підлягаю розподілу між колишнім подружжям в порядку ст.. 60, 70 СК України, оскільки є їх спільною сумісною власністю.

Відмовляючи у задоволені вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення компенсації за її частку придбаного у шлюбі автомобіля «Аudі А6», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 у травні 2014 року був сплачений ремонт спірного автомобіля у розмірі 84397,00 грн., що значно перевищує заявлені вимоги позивача.

Дійсно, згідно замовлення-наряду ПП «АВГУР» 14 травня 2014 року відремонтовано «Аudі А6», 1999 року випуску, НОМЕР_1, за що ОСОБА_5 сплачено 84 397грн. (том 1 а.с.127). 19 вересня 2014 року ОСОБА_5 зняв автомобіль з обліку для реалізації та продав його згідно довідки-рахунку за 104 000грн. (том 1 а.с.113,114).

Ремонт автомобіля ОСОБА_5 здійснював після розірвання шлюбу та його вартість не узгоджував з ОСОБА_4 Необхідність проведення відновлювальних робіт саме на таку суму, рівно, як і посилання відповідача на те, що позивачка через неналежне експлуатування пошкодила автомобіль належними та допустимими доказами, відповідно до ст.. 57-59 ЦПК, не доведено, а тому підстави для зменшення компенсації вартості автомобіля відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за проданий автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподіл між ними, є необгрунтованим та підлягає скасуванню із задоволенням позовних вимог в цій частині та стягненням з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 52000 грн., як вартість ? частини.

За таких обставин, колегія судів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою визнання права власності на ? частину нежитлового приміщення, стягнення грошової компенсації за автомобіль та задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на ? частини нежитлового приміщення підлягає скасуванню, з ухваленням в цих частинах нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цих частинах та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та визнанням за ним права власності на ? частину нежитлового приміщення.

В зв'язку із задоволенням апеляційної скарги з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені в зв'язку із розглядом справи в розмірі 9427,32 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити..

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2, відмови у стягненні грошової компенсації за ? частину автомобіля «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1 та задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на 3/4 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 скасувати.

Вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю - квартирною АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні квартирою за вказаною адресою.

Визнати за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 52000 грн. компенсації за ? частину автомобіля «Audi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_1.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на 3/4 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 9427,32 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: