У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Деркач І.М.

за участі: відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 24 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 24 лютого 2017 року зазначений позов задоволено: шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції 23 грудня 2015 року, актовий запис № 1945, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551, 20 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач зазначав про неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та фактичних взаємовідносин між подружжям, не маючи жодних письмових доказів та достатніх підстав для розірвання шлюбу. Вважав, що збереження шлюбу можливе та не суперечить інтересам сторін.

На його думку, тимчасовий розлад в сімї і конфлікти між ними викликані випадковими причинами, а також не є мотивованою підставою для розірвання шлюбу відсутність наміру одного чи обох з подружжя продовжувати шлюб. Збереження сімї, захист інтересів дітей є одним з обовязків суду, тому суд насамперед повинен вжити всіх заходів для примирення подружжя, збереження сімї.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки сторони спільних дітей не мають, сумісного господарства не ведуть, а позивач наполягає на розірванні шлюбу. При цьому ураховано, що примирення між ними та збереження шлюбу є неможливим.

Як правильно встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому 23 грудня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції шлюбі, актовий запис №1945 (а.с. 3).

Від шлюбу сторони дітей не мають, спільного господарства не ведуть, спору про поділ майна між ними не виникає, подружні відносини припинили з 1 листопада 2016 року.

Згідно із ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Очевидно, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи, що примирення з відповідачем неможливе, відновлювати сімейно-шлюбні відносини не має наміру.

Жодних переконливих доказів, які б свідчили про можливість відновлення сімейних стосунків з позивачем, відповідач не навів, а судом їх здобуто не було.

Відповідно до положень ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом .

За таких обставин сімю неможливо зберегти без доброї на те волі сторін, а подальше сумісне життя подружжя та збереження їх шлюбу суперечило б інтересам обох сторін.

Доводи апеляційної скарги про невжиття судом всіх заходів для примирення подружжя на увагу не заслуговують.

Так, судом першої інстанції надавався місячний строк для примирення сторін з метою можливого збереження шлюбу, однак до позитивних наслідків для них це не призвело.

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів для примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. третьому, п'ятому п. 10 своєї постанови від 21.12.2007 року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що при визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

За таких обставин суд, повно і всебічно зясувавши обставини справи, фактичні відносини подружжя і дійсні мотиви позову, правильно вжив заходів до примирення подружжя, а оскільки його у визначений час не відбулося, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про розірвання шлюбу.

Щодо посилань автора скарги про тимчасовий характер спірних відносин і можливість їх припинення, то колегія суддів зважає на повноту та правильність з'ясування судом обставин справи та обґрунтованість його висновків про неможливість подальшого існування шлюбу.

Рівність прав і обов'язків чоловіка та жінки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, справедливість, добросовісність і розумність з урахуванням моральних засад суспільства, право кожного учасника сімейних відносин на судовий захист відповідно до ч.ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України є одними із загальних принципів сімейного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 24 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: