АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І.М.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2009 року,

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1978 року, посвідченого Другою Чернівецькою нотаріальною конторою, він став власником 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

На місці знесеного житлового будинку він за власні кошти збудував новий житловий будинок без проектної документації та відповідних на те дозвільних документів.

За наслідками самочинного будівництва зведено одноповерховий житловий будинок літ. «В» №11А по 1-му провулку М. Тореза у м. Чернівці загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 24,7 кв. м, що складається з кухні 1-1 площею 8,1 кв. м, житлової кімнати 1-1 площею 9,5 кв. м, житлової кімнати 1-3 площею 15,2 кв. м.

Посилаючись на погодження проектної документації на вказане самовільно збудоване нерухоме майно усіма визначеними законодавством службами, а також на те, що спірні споруди не порушують прав та законних інтересів інших осіб, просив визнати право власності на спірне майно за адресою .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2009 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 власником житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 24,7 кв. м вартістю 36 166 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

За наслідками апеляційного розгляду справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зі змісту рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2009 року вбачається, що суд не вирішував питання про права й обов'язки ОСОБА_4

Так, предметом спору у справі є визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що власником земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 32,8 кв. м, житловою площею 24,7 кв. м вартістю 36 166 грн, був позивач (а.с.7).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на час зведення спірного нерухомого майна, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Апелянт стверджує, що будівництво спірного будинку велося за її кошти.

Оспорюваним рішенням право власності на спірне нерухоме майно визнано за ОСОБА_3, який був власником земельної ділянки.

Тому, відповідно до ч. 6 ст. 376 ЦК України апелянт може претендувати на відшкодування витрат на будівництво.

Рішенням суду першої інстанції згадані права не вирішено, на апелянта також не покладено жодних обов'язків.

Тому апелянт не позбавлена можливості пред'явити позов про відшкодування понесених нею витрат на будівництво.

Апелянт також помилково вважає, що оскаржуваним рішенням її позбавлено права подання позову про визнання права власності на нерухоме майно.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта стверджував про вплив рішення суду на права та обов'язки ОСОБА_5, яка стверджує, що проживала на час будівництва спірного жилого будинку однією сім'єю з позивачем ОСОБА_3

Проте на час ухвалення оскаржуваного рішення указаний факт не було установлено, судове рішення щодо встановлення такого факту відсутнє.

Отже, зважаючи на зміст рішення суду та висновки суду першої інстанції, слід дійти висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права та обов'язки ОСОБА_4 не вирішено.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 292, 297 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційне провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2009 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк