АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/156/17 Головуючий 1 інст. - Руднєва О.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

19 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому після численних уточнень остаточно просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 203 157,36 грн. - основну суму боргу, 19 807,83 грн. - три відсотки річних з неповернутої протягом 3 років 3 місяців суми боргу, 2 230 грн. - суму сплаченого судового збору, 487,20 грн. - судовий збір за подачу заяви про накладення арешту, а всього - 225 682,39 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 січня 2013 року відповідач ОСОБА_1 отримав в борг від позивача 8 000,00 доларів США з зобов'язанням повернути кошти до 14 лютого 2013 року, про що було складено боргову розписку, яка була написана та підписана власноручно відповідачем. Своє зобов'язання про повернення боргу відповідач не виконав, кошти не повернув.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 8 000,00 доларів США за курсом НБУ на час судового розгляду в сумі 203 157,36 гривень, стягнення судових витрат за сплату судового збору в сумі 2717,20 гривень, стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 807,83 гривень визнано обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики за простою письмовою формою від 30 січня 2013 року в сумі 8000, 00 доларів США, що за курсом Національного Банку України на час розгляду справи складає 203 157,36 гривень, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 807,83 грн., всього стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 222 965,19 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 2 717,20 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що розписку він писав власноручно як зразок для ОСОБА_2, але при цьому не проставляв на ній ані особистого підпису, ані дати.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з положень статей 509, 525, 526, 527, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України, та тих обставин, що відповідач обґрунтованості своїх доводів належними та допустимими доказами суду не довів. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідач від проведення експертизи за своїм клопотанням ухилився, ніякої поважності причини суду не довів, проти тих обставин, що розписка ним написана власноруч не заперечував. Суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав прийнятого на себе зобов'язання за договором позики, укладеного 30 січня 2013 року з позивачем та не повернув грошові кошти в строк, передбачений договором.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 січня 2013 року відповідач ОСОБА_1 отримав в борг у позивача ОСОБА_2 за договором простої письмової форми 8 000 доларів США, з зобов'язанням повернути до 14 лютого 2013 року (а.с. 99).

Своє зобов'язання про повернення боргу ОСОБА_1 не виконав, кошти не повернув.

На підставі статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі ,якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи,спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми( договорами).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору сві обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючий як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, дослідивши боргову розписку від 30 січня 2003 року, видану ОСОБА_1 ОСОБА_2, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами укладено договір позики.

Посилання ОСОБА_1 щодо не отримання ним грошових коштів та не підписання розписки від 30 січня 2013 року наданої ОСОБА_2 спростовуються оригіналом розписки, яка містяться в матеріалах справи .

Згідно вимог статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обов'язку.

На підставі статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін.

Згідно вимог статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

На підставі статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були отримані позичальником від позикодавця. У випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини - ці положення не застосуються.

Згідно статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконаним у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи ті обставини, що відповідач від проведення експертиз за своїм клопотанням, призначених як судом першої, так й апеляційної інстанції, ухилився, проти тих обставин, що розписка ним написана власноруч не заперечував, а інших доказів, на підтвердження своїх доводів не навів, апеляційний суд з врахуванням положень статті 146 ЦПК України приходить до висновку про укладання ОСОБА_1 договору позики та обґрунтованість заявлених вимог ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 30 січня 2013 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 прийнятого зобов'язання за договором.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач не надав суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що грошові кошти ним 30 січня 2013 року від ОСОБА_2 не отримувались.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський