Справа 237/5497/16-ц
Номер провадження 2/237/624/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.17 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.,

при секретарі: Баглер О.І.,

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Курахове Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Марїнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою м. Курахове, вул.. М.Лобової (Горького), буд. 27, який складається з житлового будинку А1 з тамбуром а1, веранда а1, прибудова а1, прибудова а1, прибудова аIV 1, ганко мак, ганком ак, загальною площею будинку 79,8 кв.м., житлова площа 35,5 кв.м., літня кухня сарайЗ1, сарай Ж1, сарай К1 (тимчасова будівля), навіс Н1, навіс М1 (тимчасова будівля), погріб п1, вбиральня У1, огорожа № 1-3, замощення 1-11, що належав ОСОБА_4, згідно договору купівлі продажу від 22 липня 1993 року, посвідченого Курахівською ДНК під реєстровим номером 1406.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 зявилася, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним: після смерті чоловіка позивача, ОСОБА_4, який помер 25 березня 2016 року, відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями. Житловий будинок належав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 22 липня 1993 року, посвідченого Курахівською ДНК під реєстровим номером 1406. Договір купівлі продажу будинку від 22 липня 1993 року був належним чином зареєстрований за ОСОБА_4 у Бюро технічної інвентаризації. Спадкоємцями першої черги, після смерті ОСОБА_4, є сторони по справі, а саме: дружина померлого ОСОБА_1, діти померлого ОСОБА_3, ОСОБА_2. У встановлений законом строк ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовилися від прийняття спадщини за законом, шляхом подання належно оформлених заяв до Курахівської державної нотаріальної контори. При зверненні ОСОБА_1 до нотаріуса, вона отримала відмову, мотивовану тим, що при технічній інвентаризації житлового будинку № 27 по вул. М.Лобової (Горького) у місті Курахове, було виявлено самовільно збудовану та переобладнану у 1993 році виконана реконструкцію житлового будинку, в результаті чого загальна площа будинку становить 79,8 кв.м., житлова площа 35,5 кв.м. Окрім того, позивач із спадкодавцем самовільно побудували господарські будівлі: сарай Ж1, літня кухні сарай З1, та тимчасові будівлі сарай К1, навіс М, навіс Н1. Нотаріус порадив звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Також позивач зазначила, що фактично спору щодо права власності спадкове майно між нею та відповідачами немає, більш того, ще за десять років до моменту смерті спадкодавця ОСОБА_4, на сімейної нараді позивач, відповідачі та ОСОБА_4 домовлялися про те що спадкове майно після смерті обох батьків буде належати ОСОБА_5, бо той хто останній із батьків помре заповість це майно йому, при цьому ОСОБА_2 не заперечував проти цього.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання зявився, не заперечував проти задоволення позову у повному обсязі та підтвердив, що він не оспорює прав позивача на спадкове майно.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання зявився, не заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, підтвердив, що він не оспорює прав позивача на спадкове майно.

Судом досліджені документи, які позивач ОСОБА_1 надала в обґрунтовання своїх вимог. Із оригінала свідоцтва про смерть на бланку серії І-НО № 943416 вбачається, що ОСОБА_4 помер 25 березня 2016 року, актовий запис про смерть зроблено 25.03.2016 року за № 105. Із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Миколаївською селищною радою 06 листопада 1971 року серії І-НО № 305544, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 06 листопада 1971 року уклали шлюб, після укладання шлюбу сторонам присвоєні прізвища «Шумченко».

Із договору купівлі продажу від 22 липня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1406, вбачається, що ОСОБА_4 на момент своєї смерті був власником житлового будинку № 27 по вул. Горького у місті Курахове.

З довідки, виданої районним комунальним підприємством «Марїнське БТІ» № 06/1492 від 01 грудня 2016 року, вбачається, що на земельній ділянці за вищевказаною адресою розташовані: - житловий будинок А1 (1968 р.п.) з тамбуром а1 (1968 р.п.), верандою а1 (1970 р.п.), прибудовою а1 (1968 р.п.), прибудовою а1 (1993 р.п.), прибудовою аIV 1 (1993 р.п.), ганком ак, ганком ак (загальною площею будинку 79,8 кв.м., житлова площа 35,5 кв.м.); - госпобудівлі: літня кухня сарай З1(1995-2007 р.п.), сарай Ж1 (1999 р.п.), сарай К1 (тимчасова будівля), навіс Н1, навіс М1 (тимчасова будівля), погріб п1 (1968 р.п.), вбиральня У1 (1995 р.п.), огорожа № 1-3, замощення 1-11.

Всебічно, об'єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче.

Стаття 1218 ЦК України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи , часом відкриття спадщини є день смерті особи. Стаття 1258 ЦК України наводить те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця ОСОБА_4М , який на момент своєї смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Горького), буд. 27.

Судом встановлено, що на день смерті (на час відкриття спадщини) спадкодавець та позивач , яка є спадкоємцем за законом, постійно проживали разом. З огляду на норми ст.1268 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину. У відповідності до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

З пояснень позивача вбачається, що вона зверталась до державного нотаріуса Курахівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7А, до моменту звернення з позовом від 26.12.2016 року про визнання права власності на спадщину за законом, але нотаріус, побачивши у складі майна обєкти самочинного будівництва рекомендував спадкоємиці одразу звернутися до суду з метою визнання права власності на спадкове майно. Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса позивач на той час не отримував. Але позивач звертався до цього нотаріуса повторно під час судового розгляду, та отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса від 10.03.2017 року. 13.03.2017 року позивач просив суд прийняти цю постанову як доказ в обґрунтування визнати право власності на спадкове майно у звязку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України № 3425-XII "Про нотаріат" встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. А частиною 2 ст. 1 цього Закону передбачено: «вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).»

Стаття 2. Закону України «Про судоустрій і статус суддів»(Відомості Верховної Ради (ВВР), 2016, № 31, ст.545) встановлює завдання суду, відповідно до цієї норми, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. «Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави», - ст.1 ЦПК України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у ч. 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до якої,ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК).

Приймаючи рішення, суд виходить також і із того, що матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені і потребує судового захисту або було необхідним їх правове визначення.

З огляду на ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

«Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності», встановлено ст.392 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень учасників судового розгляду, позивач не втратив документа, який засвідчує його право власності, а його права щодо факту прийняття спадщини відповідачі не оспорюють та не оспорювали до звернення позивача з позовом до суду. Окрім цього, позивачем у спорах щодо визнання права власності на майно може бути лише особа, яка вже є власником, позивач не є таким власником. Тож, є неморжливим визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємця за законом, оскільки ніхто крім власника не може звертатися до суду з таким позовом. Відмова же органу нотаріату у видачі свідоцтва про право на спадшину або органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на обєкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у звязку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на обєкт нерухомого майна (постанова Верховного Суду України від 20 червня 2011 р. у справі № 3-55гс11).

Окрім цього, ухвалюючи рішення суд, керується тим, щоСтаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто, у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовані спеціальною нормою , а саме - статтею 376 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Позивачем не наведено доказів про відведення земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

За інших обставин, право власності на самочинно забудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Згідно із п.8 Постанови ПВСУ №7 від 30.05.2008, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, які були використанні в процесі цього будівництва.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі за спадкоємцями має ґрунтуватися на підтверджених доказами обставинах, за наявності яких можливе задоволення таких вимог. Зокрема, таким доказами є рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови, сертифікати відповідності, акт приймання в експлуатацію будівлі тощо. Також, позивач повинен довести і те, що цим будівництвом не порушенні права та законні інтереси інших осіб. Матеріали справи не містять доказів на доведення зазначених вище обставин.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову позивачеві ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом слід відмовити.

Керуючись ст.ст.1, 11, 88, 208-209,212-218 ЦПК України, на підставі ст. 16, 328, 331, 376, 1218, 1258, 1268, 1296 ЦК України , суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Мар'їнський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2017 року.

Суддя В.А.Сенаторов

Дата документу 17.03.2017