Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/92/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

26.01.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Гайсюка О.В., Голованя А.М.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням змін і доповнень, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 40 по вулиці Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області, укладений 07 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 929; визнати житловий будинок № 40 по вулиці Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя, розподілити спільне сумісне майно у вигляді житлового будинку № 40 по вулиці Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області, виділивши їй увласність 1/2 його частину шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного будинку (а.с. 3-4, 65-67, 145, 152, 153 т. 1)

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що у 1989 році, пребуваючи у зареєстрованому шлюбі, вона з відповідачем ОСОБА_3 разом придбали будинок № 40 по вул. Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області. У 2007 році шлюбні відносини між ними припинились та відповідач ОСОБА_3 змінив місце мешкання, а вона залишилась проживати за вказаною адресою дотепер. У січні 2014 року позивач дізналася про те, що за судовим рішення шлюб ще у 2005 році між нею та чоловіком був розірваний. Більше того, 07 серпня 2014 року ОСОБА_3 вчинив дії щодо відчуження спільного сумісного майна без її згоди, в порушення вимог ст. 68 СК України, ст. 369 ЦК України, подарувавши будинок їх сину ОСОБА_4 Житловий будинок, який вони придбавали з чоловіком, мав житлову площу 36,5 кв.м. Впродовж подружнього життя вони цей будинок перебудовували, в результаті від старого будинку не залишилось нічого, а на його місці до часу розірвання шлюбу був зведений новий двоповерховий будинок. Однак ніяких дозвільних документів на його будівництво отримано не було, будинок в експлуатацію не зданий.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку № 40 по вулиці Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області, укладений 07 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 929.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзи ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що судом не було захищено її права власника на 1/2 частину спірного будинку, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що позбавляє її можливості розпоряджатися належним майном та майновими правами.

Заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, відповідачів та їх представника, які заперечували проти скасування судового рішення, вважаючи його законним, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 грудня 1988 року по 01 грудня 2005 року, що підтверджується копією рішення Світловодського міськрайонного суду від 01 грудня 2005 року. (а.с. 7 т.1)

25 листопада 1989 року, у період перебування у шлюбі, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу придбано житловий будинок № 40 по вул. Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області. Будинок жилою площею 36, 5 кв. м, розташований на земельній ділянці 510 кв.м, з надвірними будівлями : сарай, водопровід, уборна, мощення. (а.с. 49, 90-91, 123-125 т.1).

В судовому засіданні встановлено, що придбаний у 1989 році житловий будинок перебудований, від нього фактично нічого не лишилося, а на земельній ділянці по вул. Радянській, 40 у м. Світловодську Кіровоградської області зведений новий двоповерховий будинок загальною площею 127, 4 кв.м.

Технічні характеристики цього будинку визначені у технічному паспорті, що був виготовлений Приватним підприємством БТІ «Кассіопея» 14 серпня 2014 року (а.с. 163-189)

Позивач наполягає, що новий будинок був збудований ними спільно під час шлюбу. ОСОБА_3 та його представник стверджують, що будівництво велось після розірвання шлюбу, проте зміни у технічному стані не зареєстровані.

Згідно статті 22 КЗпШ України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ст. 23 КЗпШ майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно з вимогами ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні норма передбачені і Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 63 СК України Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 3 вказаної статті, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вирішуючи спір, суд врахував що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не доведе іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доведено, що будинок № 40 по вул. Радянській у м. Світловодську Кіровоградської області придбано під час шлюбу, тому навіть при оформленні права власності на одного з подружжя у сторін на підставі зазначеного договору купівлі-продажу виникло право спільної сумісної власності на це нерухоме майно.

Проте, за відсутності згоди ОСОБА_2 на відчуження 07 серпня 2014 року ОСОБА_3 подарував будинок № 40 по вул. Радянській у м. Світловодську, площею 36, 5 кв.м, який був обєктом права спільної сумісної власності його та позивача, їх спільному сину ОСОБА_4 І як вбачається з копії договору дарування, зокрема з п. 1.6. Договору, дарувальник стверджував, що дане майно належить йому на праві особистої приватної власності і на момент його придбання він у шлюбі не перебував, що не відповідало дійсності (а.с. 88-89 т. 1)

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частина 4 статті 369 ЦК України передбачає, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, як встановлено судом, станом на 07 серпня 2014 року будинок площею 36, 5 кв. м не існував в натурі.

Ураховуючи викладене, вимоги ОСОБА_2 про визнання договору дарування нерухомого майна судом задоволені.

В той же час, суд першої інстанції відмовив у задоволенні інших вимог, з огляду на те, що житловий будинок № 40 по вул. Радянській у м. Світловодську, площею 36,5 кв.м з моменту його придбання подружжям змінив кардинально свої якісні та технічні характеристики на час виникнення спору, а позивачем не було доведено, що ці зміни відбулися саме за час подружнього життя з відповідачем, тому відсутні підстави для визнання житлового будинку у теперішньому стані, площею 127,4 кв.м, обєктом права спільної сумісної власності.

З матеріалів справи убачається, що спірний житловий будинок, на час ухвалення рішення судом, мав інший розмір та вигляд, ніж на час його придбання, що підтверджується відповідною технічною документацією та висновком про оцінку (а.с.123-125, 163-184, 190-197 т. 1).

Згідно вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до положень ст. 369 ЦК України право співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до вимог ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та належним чином оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд, відмовляючи у задоволенні вищезазначених позовних вимог у зв'язку з недоведеністю, правильно виходив з того, що ОСОБА_2 у позові не зазначені підстави визнання за нею права власності 1/2 частину спірного будинку з урахуванням зміни його розмірів та вартості, які відбулися після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3, на підтвердження цього не надано належних доказів, фактично порушено питання про визнання за нею права власності на перебудоване або новостворене майно, яке не було прийнято у експлуатацію відповідно до вимог закону.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що вирішити питання спірного поділу будинку в тому обсязі, як зазначено позивачем, неможливо, оскільки його було самовільно добудовано та перебудовано, він має інший розмір та вигляд, ніж зазначено у технічній документації, зареєстрованій в органах БТІ.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст. 308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: