Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/4813/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що 29.08.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем укладено кредитний договір №ZRSWGА00000200, за умовами якого останньому виданий кредит у сумі 15000,00 доларів США із кінцевим терміном повернення до 28.08.2017.

Посилаючись на те, що боржник не виконав належним чином свої кредитні зобов'язання, у результаті чого станом на 30.09.2015 утворилась заборгованість у сумі 77253,61 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1662497,62 грн., банк просив суд стягнути вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Позивач вважає висновок суду про те, що ним пропущений строк позовної давності є помилковим. Судом не враховано те, що відповідачу не направлялася вимога про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.

У своїх доводах також посилається на постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 по справі № 6-249цс15 і від 16.11.2016 по справі № 6-900цс16 та норми ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 29.08.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем укладено кредитний договір № ZRSWGА00000200 (а. с. 10-12).

На підставі даного договору ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 15000,00 доларів США із кінцевим терміном повернення до 28.08.2017 та сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у сумі 15000,00 доларів США.

У порушення умов кредитного договору та вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.09.2015 виникла заборгованість у сумі 77253,61 доларів США, яка складається з: 14563,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 19485,02 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2490,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 37025,77 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та штрафи 11,62 доларів США - штраф (фіксована частина), 3678,19 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.6-9).

Як вбачається із матеріалів справи сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

У своїй заяві представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 у суді першої інстанції не визнав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на сплив позовної давності.

Відмовляючи банку у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що банком пропущений строк звернення до суду.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як убачається з матеріалів справи, заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02.02.2010 по справі за № 2-173/10 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_1, якою забезпечувалось виконання кредитних зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

Згідно даного рішення, було вирішено звернути стягнення у рахунок погашення заборгованості у сумі 115433,01 грн. станом на 23.09.2009 на вищезазначену квартиру, шляхом надання дозволу позивачу від імені відповідача укласти договір купівлі-продажу, із початковою ціною реалізації 95950,00 грн., будь-яким способом з покупцем, тобто у порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили (а. с. 59-60).

За наявності зазначеного рішення суду позивач отримав право самостійно здійснити погашення кредиту за рахунок предмета іпотеки, а відповідач жодним чином у реалізації такого права позивачу не перешкоджав. На час звернення до суду позивач жодних дій щодо реалізації іпотечного майна не вжив, внаслідок чого, починаючи з дня набрання рішення по справі за № 2-173/10 заборгованість за договором збільшувалась фактично з вини позивача, що призвело до значних збитків у відповідача. Оскільки за положеннями ст. 11 ЦК України, передбачено, що сторони в договорі мають діяти добросовісно, і банк відповідно до договору обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, то боржник має право очікувати погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки до спливу строку кредитного договору.

Проте, позивач із даним позовом звернувся 19.10.2015 (а. с. 4), тобто після спливу трирічного строку.

Отже, пред'явивши до відповідача вимогу про повернення всієї суми боргу за рахунок предмету іпотеки, банк змінив строки виконання кредитного договору, тому перебіг строку на стягнення боргу почався фактично з дня пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є також способом задоволення вимог кредитора. Звернувшись з позовом 19.10.2015 позивач пропустив трирічний строк позовної давності, перебіг якого почався з березня 2009 року, пред'явленням позову по справі № 2-173/10 та сплив у березні 2012 року. При цьому позивач не позбавлений прав задовольнити вимоги у межах зазначених в рішенні суду від 01.02.2010 за рахунок продажу предмета іпотеки. Фактично з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочався строк в межах якого позивач мав би звернутись за рештою позовних вимог, на якій мав субєктивне право, проте строк позовної давності пропустив.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що ним не направлялася відповідачу вимога про дострокове повернення кредиту у повному обсязі на правильність висновків суду не впливають, їх не спростовують та не свідчить про те, що банком не пропущений строк звернення до суду із врахуванням вищенаведених обставин.

Рішення суду відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи, підстав для його зміни або скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: