Провадження № 2/522/2416/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ? ОСОБА_1,

при секретарі ? ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, ?

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 14.12.2016 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 21.09.1998 року між відповідачами та позивачами на ОДЕСЬКІЙ НОВІЙ БІРЖІ була укладена біржова угода: договір купівлі-продажу №1476/98, за яким ОСОБА_5, яка діяла також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н., продали, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили 29/100 частини квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси. Цей договір 21.09.1998 року був зареєстрованим на товарній біржі ОСОБА_7 БІРЖА» за № 1476/98. Умови договору позивачі виконали у повному обсязі та передали відповідачам грошові кошти за вказану частину квартири. У свою чергу відповідачі також виконали умови договору, звільнили вказану вище частину квартири. Придбана частина квартири була зареєстрована позивачами у якості своєї власності в КП «ОМБТІ та РОН». У зв'язку з зазначеним вони вважали, що угода є укладеною та правомірною. На час укладання договору обидві сторони по справі знали, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки продаж квартир шляхом укладення біржових угод не був забороненим, оскільки згідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальному посвідченню підлягали тільки договори з купівлі-продажу будинків, якщо хоча б одною стороною за ними був громадянин. На даний час позивачі не можуть розпорядитися придбаною за вказаним вище договором частиною квартири та реалізувати свої права, як власники цієї квартири, оскільки при укладені договору були припущені порушення деяких вимог Закону України «Про товарну біржу».

У судове засідання позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з'явилися, але надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та в якій зазначили, що заявлені ними позовні вимоги вони підтримують у повному обсязі та проти винесення заочного рішення по справі не заперечують.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також до судового засідання не з'явилися, надавши заяву, в якій вказали про визнання ними позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у повному обсязі і відсутність в них заперечень проти їх задоволення, та просили провести розгляд справи за їх відсутності.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Окрім повного визнання відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі Договору купівлі-продажу за № 1/97-00100, який був укладений 25.12.1997 року на Регіональній товарній біржі відповідачам належали 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси. Право власності на цей обєкт нерухомості було належним чином зареєстроване 04.01.1998 року в КП «ОМБТІ та РОН», про що в книзі № 183-пр на стор. 72 був призведений запис до реєстру за № 474.

21.09.1998 року між відповідачами та позивачами на ОДЕСЬКІЙ НОВІЙ БІРЖІ була укладена біржова угода: договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5, яка на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради за № 919 від 21.09.1998 року діяла також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н, продали, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси. Цей договір 21.09.1998 року був зареєстрованим на товарній біржі ОСОБА_7 БІРЖА» за № 1476/98.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, у тому разі ті, що стосуються укладенню договорів про купівлю-продаж квартир, не підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки згідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) обовязковому нотаріальному посвідченню підлягали тільки договори з купівлі-продажу будинків, якщо хоча б одною стороною за ними був громадянин.

Придбана по біржовій угоді нерухомість зареєстрована у якості обєкту права власності позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в КП «ОМБТІ та РОН», про що 24.09.1998 року в книзі № 183-пр на стор. 73 зроблений реєстровий запис № 474.

З позову та договору купівлі-продажу вбачається, що умови вказаного договору позивачі виконали у повному обсязі та передали на користь відповідачів грошові кошти за вказану у ньому частину квартиру в обумовленому між ними розмірі. Відповідачі також виконали умови зазначеного договору та в свою чергу знялися з реєстраційного обліку по вказаній адресі та виїхали з квартири.

Станом на сьогодення, з боку відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 претензій до позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повязаних з неналежним виконанням ними своїх обовязків за договором купівлі-продажу, до суду не надходили. Отже, за вказаним договором позивачі набули права власності на вказану частину квартири.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Але з боку відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були припущені порушення вимог ст. ст. 8, 9, 15 Закону України № 1956-ХП від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», що призводить до його недійсності.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржі. Стаття 9 Закону України «Про товарну біржу» передбачає, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов, зокрема: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі. За ч. 5 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов.

Жодній з цих умов не відповідає укладення 21.09.1998 року ОСОБА_5 біржової угоди у вигляді договору купівлі-продажу № 1476/98 від імені своєї малолітньої доньки ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н., якій на той час виповнилося тільки 11 років, оскільки остання не мала права бути членом біржі, а також надати доручення своїй матері ОСОБА_5 укласти від її імені біржову угоду договору купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч. 1 ст. 3 ЦК України та ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом.

Вимоги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають судовому захисту на підставі розяснень, даних у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.98 р.) „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, де сказане, що, судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними у випадках, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК (нині ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Згідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Ці вимоги викладені у розясненнях, які дані у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 р. № 15 від 25.05.98 р.) „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними наступним чином: «З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК (нині ч. 2 ст. 220 ЦК України) за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною».

Як убачається з укладеного між сторонами по договору купівлі продажу за № 1476/98, укладеному та засвідченому 21.09.1998 року на ОДЕСЬКІЙ НОВІЙ БІРЖІ між ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н., як продавцями, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як покупцями, були узгоджені усі істотні умови договору про передачу продавцем покупцеві прав власності на 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси. Обумовлена між ними вартість цього житла була передана покупцями продавцям, а останні передали це житло позивачам, які з того часу безперешкодно ним володіють та користуються. Спір між сторонами відносно правомірності укладеної між ними 21.09.1998 року на 21.09.1998 року ОДЕСЬКІЙ НОВІЙ БІРЖІ угоди відсутній.

Однак у звязку з тим, що цей біржовий договір № 1476/98 від 21.09.1998 року не відповідає вимогам ст. ст. 8, 9 та 15 Закону України «Про товарну біржу», оскільки ОСОБА_5 при його укладенні діяла від імені неповнолітньої на той час ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н., що неприпустимо, позивачі не можуть розпорядитися придбаним ними обєктом нерухомості. Про це позивачам стало відомо безпосередньо перед звертанням до суду з дійсним позовом, коли вони, у свою чергу, звернулися до нотаріуса, де отримали відповідне розяснення.

Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки за умовами ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заяву про застосування до заявлених к ним позовних вимог позовної давності не надали, то виясняти питання про те, чи витік строк позовної давності відносно заявлених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовних вимог немає сенсу.

Згідно ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи до уваги усе вищевикладене, суд вважає, що право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси, є таким, що підлягає захисту, внаслідок чого заявлений ними позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст..15-16, ч. 2 ст. 220, ст. ст. 316 319, 321, 325, 328, 334, 386, 392 ЦК України, керуючись. ст. 10, 11, 130, 174, 169, 197, 208 209, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу 29/100 від квартири за № 2 в будинку № 41 по вул. Канатній м. Одеси за № 1476/98, що був укладений 21.09.1998 на товарній біржі «ОСОБА_7 БІРЖА» між продавцями ОСОБА_5, яка діяла також в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6, 25.04.1987 р. н, з одного боку, та покупцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з другого боку, дійсним.

Рішення може бути оскаржене сторонами в 10-денний строк з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, в 10-денний строк з дня отримання його копії шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Домусчі Л.В.