Справа № 464/3786/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/304/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулсь у суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін, яка ухвалою від 28.04.2016 року була залишена без розгляду.

10 травня 2016 року, після усунення недоліків надійшла нова позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін. Викладені в позовній заяві вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, від якого мають дитину доньку Міріам, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 ухиляється від батьківського обовязку щодо матеріального забезпечення дитини та створення належних умов житла. Фактично дитина проживає з ОСОБА_2 у кімнаті площею 7,8 кв.м., в якій проживають інші власники квартири, а ОСОБА_4 проживає один в трикімнатній квартирі. ОСОБА_2 пропонувала ОСОБА_4 здійснити обмін його квартири для забезпечення дитину житлом. Оскільки добровільно вирішити це питання неможливо, ОСОБА_2 просить закріпити 1/2 частку кооперативної квартири за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 за неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 і зобовязати ОСОБА_4 внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення.

В судовому засіданні 07.07.2016 року позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому позивачка та її представник пояснили, що відповідач, маючи у власності трикімнатну квартиру, зобовязаний забезпечити житлом свою неповнолітню дитину, від утримання якої він ухиляється.

В судовому засіданні 27.07.2016 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивачка просить суд ухвалити рішення, яким скасувати приватизацію спірної квартири та зобовязати відповідача внести відповідні зміни, оформивши квартиру у встановленому порядку у спільну сумісну власність відповідача та його неповнолітньої дитини ОСОБА_5

Проте, діюче законодавство не передбачає такого поняття як «уточнення позовних вимог», а подана в судовому засіданні 27.07.2016 року заява фактично є заявою про зміну предмету та підстав позову, що за вимогами ч. 1 ст. 31 ЦПК України можливо лише до початку розгляду справи по суті. Розгляд справи по суті розпочався в судовому засіданні 07.07.2016 року. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява позивачки «Про правове обґрунтування уточнення позовних вимог», подана 27.07.2016 року, не підлягає розгляду.

Отже, судом першої інстанції розглядались позовні вимоги позивачки про закріплення 1/2 частки кооперативної квартири за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 за неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 і зобовязання ОСОБА_4 внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення, що заявлені позивачкою 10.05.2016 року після усунення недоліків позовної заяви.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ЗУ «Про ветеранів праці та громадян похилого віку», Сімейний, Житловий, Цивільний кодекси України.

Зазначає, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, від якого мають дитину - доньку Міріам, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 ухиляється від батьківського обовязку щодо матеріального забезпечення дитини та створення належних умов житла. Фактично дитина проживає з ОСОБА_2 у кімнаті площею 7,8 кв.м., в якій проживають інші власники квартири, а ОСОБА_4 проживає один в трьохкімнатній квартирі. Позивач ОСОБА_2 пропонувала ОСОБА_4 здійснити обмін його квартири для забезпечення дитини житлом, однак відповідач відмовився від обміну, внаслідок чого позивач звернулася до суду з позовом. Вважає, що відповідач зобов»язаний утримувати доньку, в тому числі і в частині реалізації її права на житло. Дані обставини, на думку апелянта, судом першої інстанції враховані не були, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Просить прийняти та розглянути апеляційну скаргу і постановити ухвалу, якою повністю скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року та скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що зроблено актовий запис № 73 від 26.07.2011 року (свідоцтво про розірвання шлюбу 1-СГ № 074578).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку Міріам, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії 1-СГ № 264999.

Донька зареєстрована за місцем проживання відповідача в трикімнатній квартирі за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 (довідка ЛКП «Житловик-С» №710 від 02.03.2016 року).

В позовній заяві, яку було підтримано позивачкою та її представником в судовому засіданні 07 липня 2016 року, позивачка просила закріпити 1/2 частку цієї квартири за неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 і зобовязати відповідача внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 31.08.1994 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, вказана квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6. Доказів того, що ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4 - це одна й та сама особа, не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інтсанцій.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права власності на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2016 року, право власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 ні за ким не зареєстровано.

Тобто, належних та допустимих доказів того, що відповідач в передбаченому діючим законом порядку є власником спірної квартири, позивачем суду не надано.

Крім того, позивачкою та її представником не надано належного обґрунтування позовних вимог, а саме, не зазначено, на підставі норми якого закону передбачено можливість «закріпити 1/2 частку квартири за неповнолітньою дитиною». Наведені в позовній заяві норми ЖК України та СК України не передбачають такої можливості.

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В тому разі, якби право власності відповідача на спірну квартиру було оформлено в передбаченому законом порядку, позбавити відповідача права на частку в його власності можливо було б лише на підставах, передбачених главою 25 «Припинення права власності» ЦК України. Жодних обставин, які б свідчили про наявність передбачених цієї главою підстав позивачкою та її представником не наведено і не доведено.

Також можливість передати право власності на нерухоме майно, передбачена в ст. 190 СК України. Однак, така можливість може бути реалізована лише в добровільному порядку, шляхом укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права на нерухоме майно.

Посилаючись на ст. 80 ЖК України щодо необхідності примусового обміну, позивачкою не доведено підстав, які б свідчили про необхідність цього обміну. Крім того, ця стаття регулює відносини з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Спірна квартина до такого житлового фонду не відноситься.

Судом враховано, що неповнолітня ОСОБА_5 зареєстрована у вищезазначеній квартирі та має право користуватися нею. В разі порушення цього права, позивачка може звернутися до суду з відповідним позовом, в якому ставити вимоги про вселення чи про визначення порядку користування житлом.

Таких позовних вимог заявлено не було, доказів порушення з боку відповідача права дитини на користування житлом суду першої та апеляційної інстанцій не надано.

Положенням частини 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За усіх наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів, визначеним законом, а відтак і пронедоведеність позивачем заявлених позовних вимог, у звязку з чим і обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7