Справа № 562/2206/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2017 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

при секретарі Парфенюк Т.А.,

з участю позивача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вир" про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір оренди землі, укладений 15 вересня 2014 року з ОСОБА_4 «Вир», та зобовязати відповідача повернути земельну ділянку загальною площею 2,05га, розташовану на території Уїздецької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, що належить на праві приватної власності позивачу та обліковується за кадастровим номером 56:226:870:00:21:002:0045.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що оскаржуваний договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки від 15 вересня 2014 року укладений з ОСОБА_4 «Вир» поза її вільним волевиявленням, оскільки вона його не підписувала та був підписаний невідомою їй особою. А тому відповідач ОСОБА_4 «Вир» користується її земельною ділянкою безпідставно.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних мотивів.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що договір оренди земельної ділянки від 15 вересня 2014 року ОСОБА_4 «Вир» з ОСОБА_1 не укладався і такого правочину не існує, а видана працівником бухгалтерії за тимчасово відсутнього працівника копія оскаржуваного договору є помилковою редакцією укладеного договору оренди. Фактично між сторонами існують правовідносини по договору оренди землі від 11 вересня 2012 року, що має відповідну державну реєстрацію. Просить у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні. суд дійшов такого висновку.

Відповідно до положень ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у звязку з орендою ОСОБА_4 «Вир» належної позивачу на праві власності земельної ділянки.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №298389, виданого 20 січня 2012 року Здолбунівською районної державною адміністрацією Рівненської області, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Димбровська)є власником земельної ділянки 2,15га, зокрема ділянкою №1 площею 2,05 га, розташованої на території Уїздецької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області,для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 56:226:870:00:21:002:0045.

Статтею 2 ч.1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною 4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

11 вересня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем ОСОБА_4 «Вир» укладено договір оренди землі, зареєстрований 11 вересня 2014 року, відповідно до якого орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,05га з кадастровим номером 56:226:870:00:21:002:0045 стоком на пять років, тобто до 10 вересня 2017 року, з правом передачі в піднайом (суборенду), що підтверджуються актом прийому-передачі обєкта оренди, актом визначення меж земельної ділянки на місцевості та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 листопада 2016 року.

Указані обставини укладення вказаного вищевказаного договору від 11 вересня 2012 року та виконання відповідачем його умов підтверджуються видатковим касовим ордером від 16 вересня 2013 року, від 08 грудня 2014 року, накладними №№119, 120 від 11 листопада 2015 року, видатковим касовим ордером від 09 серпня 2016 року.

А відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Існування між сторонами договірних відносин щодо належної ОСОБА_1 земельної ділянки у судовому засіданні не заперечувала, вказуючи на те, що виникли вони з 2011 року, проте будь-яких належних доказів про укладення договору оренди у 2011 році чи не укладання наданого ОСОБА_4 «Вир» договору оренду від 11 вересня 2012 року позивач не надала.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

З розяснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст.ст.210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з того, що відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року по справі №6-215цс14 та відповідно до ст.360-7 ЦК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивач ОСОБА_1 не навела відсутність яких саме істотних умов у договорі оренди від 15 вересня 2014 року є підставою для визнання його недійсним, вказуючи лише на те, що оспорюваний договір вона не підписувала (підписаний невідомою їй особою). Такі обставини справи свідчать про неукладення позивачем оспорюваного договору за відсутності її згоди за всіма істотними умовами договору і ці обставини відповідачем визнаються, а договір оренди від 11 вересня 2012 року не є предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, підстави для визнання неукладеного правочину недійсним відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 57-60, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вир" про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі через Здолбунівський районний суд Рівненської області апеляційної скарги протягом 10 /десяти/ днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення судового рішення у той же строк із дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 27 січня 2017 року.

Суддя: