Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

представників ТзОВ «Автошлях» - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником адвокатом ОСОБА_2, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автошлях» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням ст.ст. 213, 214 ЦПК України, представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що між сторонами у справі було укладено письмові договори, за якими його довіритель надав ТОВ «Автошлях» грошові кошти в сумі 27 000 грн. та 45 500 грн. як зворотну безвідсоткову фінансову допомогу на умовах повернення в передбачені договорами строки, що підтверджується банківськими виписками від 17.09.2014 р. та від 16.06.2016р.. Заперечує висновок місцевого суду про те, що вказані банківські документи не є належними доказами отримання відповідачем коштів. Додає, що факт отримання коштів відповідач не заперечував у судовому засіданні та вимог про визнання правочинів недійсними чи нікчемними не заявляв. Вважає, що місцевий суд безпідставно застосував положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», та обґрунтовуючи його, вийшов за межі позовних вимог, застосувавши норми матеріального права, на які сторони не посилались та якими не врегульовані правовідносини позики, що є предметом позову у даній справі. Вказує, що у договорах позики ОСОБА_5 виступав від власного імені, а не від імені ТОВ «Автошлях», а тому висновок суду про відсутність у нього належного обсягу цивільної дієздатності є помилковим. Зазначає, що місцевий суд, застосувавши до спірних правовідносин норми ст. 215 ЦК України, разом з тим не застосував правові наслідки недійсності правочину. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Автошлях» на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 72 500 грн..

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/10209/16-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/154/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_1

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено: у серпні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Рівненського міського суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автошлях" на його користь грошові кошти в сумі 72500 грн., обгрунтуваюси свої вимог тим, що відповідач не виконує зобов»язання щодо повернення йому кошів за договорами поворотної фінансової позики, які були укладені між ним та ТОВ "Автошлях" 17 вересня 2014 року та 16 червня 2015 року в сумі 72 500 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції в своєму висновку зазначив, що відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено можливість надання фінансової допомоги (послуги, позики) лише фінансовими установами, а тому позивач, як фізична особа, не могла укладати договір про надання поворотної фінансової допомоги.

Окрім цього, суд першої інстанції в своїх висновках зазначив, що договори про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є нікчемними з тих підстав, що позивач у справі не вправі був укладати такі договори, оскільки не мав належного обсягу цивільної дієздатності а відтак, позивачем порушено ч. 2 ст. 203 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи із слідуючого.

ОСОБА_7 видно з матеріалів справи 17 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ТзОВ "Автошлях" в особі директора ОСОБА_8 укладено договір №170914 про безвітсоткову поворотну фінансову допомогу, за умовами якого ОСОБА_5 надав товариству у користування грошові кошти в сумі 27 000 грн без нарахування процентів або інших видів компенсації як плати за користування наданими коштами, а товариство зобов"язувалось повернути отриману грошову суму в строк до 17 березня 2015 року.

16 червня 2015 року між ОСОБА_5 та ТзОВ "Автошлях" в особі директора ОСОБА_9, укладено договір №160615 про безвітсоткову фінансову допомогу, за умовами якого ОСОБА_5 надав товариству в користування грошові кошти в сумі 45 500 грн без нарахування процентів або інших видів компенсації як плати за користування наданими коштами, а товариство зобов"язувалось повернути отриману грошову суму до 10 липня 2015 року.

Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв»язку з відмовою ТзОВ "Автошлях" повернути ОСОБА_5 суму позики.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд України в постанові від 5 листопада 2014 року, ухваленої у справі № 6-132цс14, вирішуючи питання про усунення неоднаковості в застосуванні статей 1046, 1048 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг виходив із такого.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, пунктів 6, 7 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

ОСОБА_7 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (статті 553-559, 1046-1053).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно з п. 1.1. кожного з договорів, за якими ОСОБА_5 передав ТзОВ "Автошлях" поворотну фінансову допомогу, підприємство зобов"язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

В судовому засіданні представники ТзОВ "Автошлях" факт отримання від ОСОБА_5 поворотної безвідсоткової фінансової допомоги в розмірі 72 500 грн. не заперечували.

А тому, з огляду на встановлені обставини по справі та вимоги законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_5 правомірно звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з ТзОВ "Автошлях" суму позики.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не вірно визначено характер правовідносин, що виник між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником адвокатом ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автошлях» про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з товариства обмеженою відповідальністю «Автошлях» на користь ОСОБА_5 72 500(сімдесят дві тисячі п»ятсот) гривень.

Стягнути з товариства обмеженою відповідальністю «Автошлях» на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 1522(одна тисяча п»ятсот двадцять дві) гривні 50 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Гордійчук С.О.

ОСОБА_10