Категорія 43Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Медяного В.М.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., апелянтки, позивачки ОСОБА_2, її пред-ставника, адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за по-зовом

ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вінницької

міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобовязан-

ня вчинити дії з надання житла,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради ( далі - Вінницький міськвиконком ) про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити дії з надання житла. Позовні вимоги мотивовані наступ-ним. Позивачка є інвалідом 2-ої групи, перебуває в черзі у Вінницькому міськ-виконкомі на першочергове отримання житла під № 249, за станом здоровя не може проживати в комунальній квартирі, в одній кімнаті з членами своєї сімї, в т.ч. в однокімнатній квартирі. ОСОБА_2 мешкає разом з матірю в одно-кімнатній квартирі АДРЕСА_1 житловою пло-щею 12,0 кв.м., загальною - 17,4 кв.м., приватизованій по 1/2 частині на двох осіб. У звязку з реконструкцією, згідно рішення відповідачаАДРЕСА_2 ОСОБА_4, що розташована на першому поверсі будинку, позивачці з про-блемами опорно-рухової системи створені перешкоди у користуванні ліфтом, їй проблематично підніматися сходами на другий поверх до свого помешкання, таке пересування значно погіршує її самопочуття, стан здоровя. Відсутність доступу до ліфта взагалі змінило не в кращу сторону рівень життя ОСОБА_2 Питання поліпшення житлових умов на неодноразові звернення позивачки протягом 2012-2016 років Вінницьким міськвиконкомом не вирішується, що спонукало її звернутися в суд з даним позовом ( а. с. 1-2 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено ( а. с. 56-59 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, позивачка ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухва-лити нове рішення про задоволення позову ( а. с. 62-63 ). Апелянтка посила-ється на ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм процесуального права, за неправильного застосування норм матеріального права, вважає ви-сновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, рішен-ня не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі ОСОБА_2, її представника, адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і об-ґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути за-конним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рі-шення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими до-казами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведе-ність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання надати бла-гоустроєну квартиру, суд першої інстанції керувався статтею 47 Конституції України, частиною першою статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», статтями 42, 43, 45, 46 ЖК УРСР, та, враху-вавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені сторонами докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивач-ки.

Суд встановив, що ОСОБА_2 перебуває на обліку громадян, котрі по-требують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Вінницької місь-кої ради. Станом на липень 2014 року вона значиться у загальній черзі під № 482, у списку на першочергове отримання житла за № 249. Оскільки у списку на першочергове отримання житла попереду ОСОБА_2 перебувають інші такі ж громадяни, то підстав для зобовязання відповідача надати житло пози-вачці поза зазначеним списком немає, таке рішення суперечило б нормам статті 43 ЖК УРСР, призвело б до порушення законних прав решти громадян, які та-кож перебувають у черзі на отримання житла у списку першочерговиків.

Суд зазначив, що питання наявності перешкод для позивачки у користуван-ні ліфтом у звязку з неправомірними діями мешканця першого поверху ОСОБА_4, не є предметом даного спору. Даний спір перебуває на вирішенні ком-петентних органів, у тому числі в прокуратурі та в суді.

Також суд не залишив поза увагою посилання ОСОБА_2 на ту обстави-ну, що відповідачем їй пропонувалося інше житлове приміщення, однак воно є непридатним за санітарними і технічними нормами для використання під жит-ло. Суд підкреслив, що намагання відповідачем врегулювати спір поза судовим розглядом не спростовує того факту, що згідно норм житлового законодавства житлові приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення жит-лових умов, у порядку черговості.

З такими висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 16 грудня 2016 року, слід погодитися, вони є правильними, такими, що відповіда-ють нормам чинного житлого законодавства України.

Оскаржуючи судове рішення від 16 грудня 2016 року, ОСОБА_2 у скар-зі зазначає, що суд вірно встановив фактичні обставини у справі, однак не вра-хував того, що займана нею і її матірю житлова площа квартири становить ли-ше 12,0 кв.м., що не узгоджується з нормою статті 47 ЖК УРСР, а запропоно-ване житло в порядку обміну на використовуване житлове приміщення не від-повідає вимогам статті 50 цього Кодексу, в ньому неможливо проживати, вико-ристовувати його за цільовим призначенням. Апелянтка стверджує, що вказа-ною пропозицією відповідач намагається приховати власну бездіяльність.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зрозумілі, вони враховані судом при розвязанні цього житлового спору, проте погодитися з ними як такими, що є достатніми й обгрунтованими для скасування оскаржуваного судового рішен-ня не можна.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 303 ЦПК України та розяснень, ви-кладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апе-ляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до пред-мета доказування; чи підтверджені обставини ( факти ), якими мотивовано рі-шення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відпові-дають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно за-стосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого поряд-ку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причин-ми.

Розглядом даної справи в апеляційному порядку встановлено, що оскаржу-ване ОСОБА_2 судове рішення є вмотивованим та справедливим по відно-шенню до іншої чималої кількості мешканців міста, які перебувають у черзі на отримання житла в порядку поліпшення житлових умов. Апелянтка не наво-дить у своїй скарзі належних і допустимих доказів, які б спростовували виснов-ки суду першої інстанції.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив правовід-носини, що склалися між сторонами у справі, не помилився у застосуванні тих норм матеріального права, що регулюють ці правовідносини; суд не порушив норм процесуального права.

Частина третя ст. 10, частини 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначають, що кож-на сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підста-ву своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоря-джається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК Укра-їни, колегія cуддів апеляційного суду-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: