АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Окармус О.М.

з участю відповідачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного між банком та відповідачкою кредитного договору від 11 жовтня 2006 року Бунтило (нині Горган) А.Г. отримала кредит у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Посилаючись на те, що відповідачка належним чином умов договору не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 22560 грн 89 коп., яка складається із заборгованості: 711 грн 19 коп. - за кредитом, 16499 грн 18коп. за процентами, 3800 грн з пені та комісії, а також штрафи: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1050 грн 52 коп. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути указаний розмір заборгованості.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлено після спливу позовної давності, а вимоги про стягнення штрафів є безпідставними оскільки є подвійною відповідальністю.

Такий висновок є правильним.

У справі встановлено, що 04 грудня 2007 року (у позовній заяві банк помилково зазначив дату договору як 11 грудня) між банком та відповідачкою був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України).

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами иа Правилами надання банківських послу, а також тарифами банку складає між нею та банком договір (а.с.7).

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (банк у позовній заяві помилково зазначив, що розмір кредиту було визначено у 7000 грн).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час пунктом 8.6 розділу І Умов та правил надання банківських послуг, як складової умов кредитного договору, передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням.

Отже, вимога банку стягнення з відповідачки штрафів (процентної складової та фіксованої суми) є подвійною відповідальністю і суперечить ст. 61 Конституції України.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог по суті є правильним.

Апеляційна скарга не містить доводів про неправильність рішення суду першої інстанції в указаній частині.

Судом першої інстанції відмовлено у решті позовних вимог з огляду на сплив позовної давності.

Рішення суду відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Зі змісту наявних у справі доказів та пояснень відповідачки встановлено, що строк дії виданої відповідачці картки становив три роки.

На докази надання відповідачці картки з новим строком дії позивач не посилався і такі докази у справі відсутні.

Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідачкою здійснено 29 березня 2013 року (а.с.4-6).

З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 11 листопада 2016 року.

Встановивши, що строк погашення кредиту в повному обсязі сторонами визначено останнім днем місяця вказаного на картці, а позов пред'явлено 11 листопада 2016 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, який слід відраховувати з дати здійснення останнього платежу, суд першої інстанції, зважаючи на наявність відповідної заяви відповідачки, підставно відмовив у позові про стягнення кредиту, процентів, пені, комісії саме у зв'язку зі спливом позовної давності.

Крім того, автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14.

Відповідно доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 щодо право банку на проценти в межах позовної давності.

Проте апелянтом неправильно витлумачено зміст цієї правової позиції.

Дійсно Верховний Суд України в указаній справі навів зміст частини першої статті 1048, статті 599 ЦК України та зазначив, що у випадках якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Проте указане стосується випадку коли проценти та пеня нараховуються на тіло кредиту, можливість стягнення якого не втрачена.

У справі, що розглядається банком пропущено позовну давність щодо вимоги про стягнення самого кредиту.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

У справі № 6-249цс15 Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення, якими було стягнуто проценти у межах позовної давності, зазначив, що висновок апеляційного суду, з яким погодився суд касаційної інстанції, про те, що строк позовної давності щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло з квітня 2011 року не сплив, а тому в цій частині заявлених вимог позов підлягає задоволенню, є неправильним.

Тобто, у вказаній справі теперішня позиція ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо правил застосування позовної давності до вимог про стягнення процентів не підтримана.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормі ст. 266 ЦК України та не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-249цс15.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_3