Справа № 486/1085/16-ц
Провадження № 2/486/59/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Савіна О.І.,

при секретарі Архіповій К.В., Зубко Н.Ю.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1. За даною адресою крім неї зареєстровані її дочка ОСОБА_4 та внучка ОСОБА_2, однак останні в даній квартирі не проживають з 2008 року, будь-яких перешкод у користуванні вказаним житлом вона їм не створювала. Спочатку після виїзду відповідачів з її квартири, вони з нею спілкувалися по телефону. Останні протягом пяти років жили в Криму, куди повернулися їй не відомо, до неї вони не приходять і з нею не спілкуються. Від знайомих їй відомо, що ОСОБА_4 вийшла заміж і проживає у чоловіка, адреса їй невідома. Місце знаходження ОСОБА_2 їй також не відоме. Відповідачі продовжують бути зареєстрованими в її квартирі, що спричиняє їй матеріальну шкоду, оскільки вона самостійно сплачує житлово-комунальні послуги, а кількість зареєстрованих в квартирі осіб впливає на розмір платежів і її витрати на житло їй ніхто не компенсує. Крім того, реєстрація відповідачів в її квартирі позбавляє її можливості розпорядитися належним їй житлом. Причина, по якій відповідачі залишаються бути зареєстрованими в її квартирі їй не відомо. Вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою № 20 в будинку № 5 по бульвару Шкільний в м. Южноукраїнськ Миколаївської області.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги повністю та просили суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування належною їй квартирою № 20 в будинку № 5 по бульвару Шкільний в м. Южноукраїнськ Миколаївської області в звязку з їх відсутністю за місцем реєстрації з 2008 року без поважних причин, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала повністю, обгрунтування своєї правової позиції виклала в письмових заперечення на позовну заяву та в судовому засіданні, посилаючись на те, що вона та її дочка ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі її матері - ОСОБА_3 з 02 листопада 2006 року. В березні 2016 року вона вийшла заміж за ОСОБА_5 та на даний час тимчасово проживає зі своїм чоловіком, але зареєструвати своє місце проживання за адресою чоловіка вона не має можливості, оскільки останній не має власного житла. До теперішнього часу вона підтримує з позивачем тісні родинні стосунки, постійно спілкується з нею. Те, що позивач протягом восьми років нічого не знає про неї та про внучку не відповідає дійсності. Крім того, вона з ОСОБА_2 утримують квартиру позивача, не допускають будь-яких порушень у користуванні житлом, підтримують його у належному стані, сплачують комунальні послуги, постійно користуються даною квартирою. Позивач жодного разу не несла витрат по оплаті комунальних платежів. На даний час ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає. Інша дочка позивача ОСОБА_6 зі своїм чоловіком - ОСОБА_7 перевезли ОСОБА_3 проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1. Останнім часом ОСОБА_7 схиляє ОСОБА_3 до того, щоб та оформила вищевказану квартиру на нього у звязку з чим він підпоює позивача горілкою, обмежує її та ОСОБА_2 у спілкуванні з позивачем. Протягом останнього року ОСОБА_7 тисне на неї та її дочку ОСОБА_2, щоб вони знялися з реєстрації в квартирі позивача, заволодів всіма документами на дану квартиру. Вказала, що вона постійно проживала в квартирі, навіть в той час, коли була на заробітках в Криму, щомісяця приїздила додому та сплачувала комунальні послуги, висилала матері кошти. Коли її доньці ОСОБА_2 виповнилося 18 років, то вона дозволила їй самостійно проживати в квартирі позивача. З кінця травня 2016 року ОСОБА_2 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. Оскільки майбутній чоловік її доньки поїхав на заробітки, а вона вагітна і боїться залишатися на ніч сама, так як у інших членів родини , в тому числі у ОСОБА_7, є ключі від квартири позивача, то останнім часом донька приходить до неї переночувати. Наприкінці літа 2016 року вона з донькою зверталися до Южноукраїнського відділення поліції для вжиття заходів відносно ОСОБА_7, так як вважаємо, що він шляхом обману та шахрайства намагається заволодіти майном позивача. Листами № 6570, № 6571 від 22.09.2016 р. Южноукраїнське відділення поліції повідомило їх, що за результатами розгляду їх заяв прийнято рішення, але самого рішення вони так і не отримали. Вважає, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт її непроживання в квартирі позивача. Зазначила, що ні вона, ні її дочка ОСОБА_2 іншого житла не мають і у разі визнання їх такими, що втратили право користування житлом позивача, їм не буде де зареєструватися. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали повністю, обгрунтування своєї правової позиції виклала в письмових заперечення на позовну заяву та в судовому засіданні. В судовому засіданні ОСОБА_2 наголосила, що постійно проживає в квартирі позивача. Також пояснила, що на даний час вона вагітна і в неї не має іншого помешкання, де б можна було б зареєструватися.

Під час розгляду справи по суті встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору міни нерухомого майна № 57 від 18.06.2001 р. та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. № 8, 11).

Відповідно виписки з домової книги про склад сімї та реєстрації від 20.09.2016 р., виданої Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнськ, за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, її дочка ОСОБА_4, онучка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідачі були зареєстрований в даній квартирі 02.11.2006 р. (а.с. № 7).

Як стверджує позивач та її представник, відповідачі з 2008 року в її квартирі не проживають.

Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи та заперечення, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як доказ своїх позовних вимог ОСОБА_3 надала суду акт про непроживання № 201 від 06.10.2016 р., складений комісією в складі: начальника РМЦ ОСОБА_8, майстра РМЦ ОСОБА_9, майстра РМЦ ОСОБА_10, яка провела обстеження квартири АДРЕСА_1 та склала даний акт на підставі письмової заяви ОСОБА_3 (дата заяви відсутня, вказано лише «від …»). Згідно даного акту на момент перевірки було виявлено, що дочка - ОСОБА_4 та внучка ОСОБА_2 у вказаній квартирі були відсутні. Зі слів сусідів останні не проживають у даній квартирі з 2009 року. Факт не проживання підтвердили присутні сусіди: з квартири № 22 - ОСОБА_11, з квартири № 26 ОСОБА_12.

До даного акту про не проживання суд відноситься критично, оскільки в ньому відсутня дата заява ОСОБА_3, яка стала підставою проведення перевірки. З акту вбачається, що на момент проведення комісією КП «ЖЕО» перевірки було виявлено лише, те, що відповідачі були відсутні квартирі АДРЕСА_1, але не було встановлено наявність чи відсутність їх речей у даній квартирі. До того ж, протягом року був складений лише один акт, що позбавляє його обєктивності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який є зятем позивачу, показав суду, що в квартирі позивача на даний час зареєстровані позивач та відповідачі. ОСОБА_4 тривалий час, тобто понад пяти років проживала і працювала в Криму, ОСОБА_2 в цей час проживала з бабусею ОСОБА_3 в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області та ходила там до школи. В той час квартирі позивача ніхто не проживав. На даний час ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідачі зявилися в квартирі позивача лише після першого судового засідання у даній справі. Хто проживає у вказаний картирі на даний час йому невідомо.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що ОСОБА_3 є його сусідкою по дачі в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області. ОСОБА_3 постійно проживає в селі Бузьке, іноді їздить до м. Южноукраїнськ. Йому зі слів ОСОБА_4 відомо, що вона вийшла заміж і живе в чоловіка. Останній раз він бачив відповідачів півроку тому, біля двору ОСОБА_3 в с. Бузьке Арбузинського району Миколаївської області.

Допитаний свідок ОСОБА_14 не зміг підтвердити чи спростувати проживання відповідачів у квартирі позивача.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_15 показали, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 постійно не проживали.

З показів свідків ОСОБА_5, який є чоловіком відповідача ОСОБА_4 слідує, що остання живе з ним з 2013 року за адресою: АДРЕСА_3, 25.03.2016 р. вони уклали шлюб і продовжують проживати за даною адресою в квартирі його батьків.

Проживання відповідача ОСОБА_4 з чоловіком ОСОБА_5 з 2013 року підтвердили також свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_6.

Будь-яких доказів, які б стростовували даний факт відповідачем ОСОБА_4 суду не надано.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з 2013 року постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з ОСОБА_5, з яким утворила сімю.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_4 понад один рік не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6, суд вважає, що вона втратила право на користування цим житлом.

Що стосується позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки остання з червня 2016 року постійно проживає в квартирі позивача, що підтвердили свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 ОСОБА_5.

Так, свідок ОСОБА_19, яка є свекрухою ОСОБА_2, показала, що її син та ОСОБА_2 на початку літа 2016 року почали разом жити в квартирі АДРЕСА_4. Вона їх відвідувала за вказаною адресою. За комунальні послуги сплачувала ОСОБА_2 коштами, які їй давала ОСОБА_4 та її син ОСОБА_21. В кінці вересня 2016 року її син ОСОБА_21 поїхав на заробтки і, оскільки ОСОБА_2 вагітна і потребує допомоги, то останнім часом вона проживала у своєї матері ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_5, який є вітчимом ОСОБА_2, також підтвердив, що з початку літа 2016 року ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 зі своїм хлопцем. Оскільки останній поїхав на заробітки, а вона вагітна і боїться залишатися на ніч сама, то останнім часом ОСОБА_2 вдень знаходиться в квартирі позивача, а ночувати приходить до них.

Свідок ОСОБА_20, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_7, суду показала, що з кінця травня 2016 року ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з хлопцем, вона постійно бачила їх за вказаною адресою, віталися з нею, бачила як останні поверталися з магазину з покупками, виносили сміття з квартири. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 бачила рідко.

Акт про непроживання № 201 від 06.10.2016 р., до якого суд відноситься критично з підстав вказаних вище, на думку суду, не є доказом непроживання ОСОБА_2 в квартирі позивача, він підтверджує лише відсутність відповідачів у вказаній квартирі на час проведення перевірки.

Інших доказів, які б спростували твердження відповідачів та покази свідків стосовно постійного проживання ОСОБА_2 в квартирі позивача з червня 2016 року позивачем та її представником суду не надано.

Відповідо до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право кристування квартирою № 20 по бульвару Шкільний, 5 в м. Южноукраїнськ відсутні.

Посилання позивача та її представника на те, що позивач потерпає неподобства, проживаючи в селі в зимовий період, які повязанні з холодами, опаленням будинку дровами, потребує через свій вік спокою, комфорту, як на одну із підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 20 по бульвару Шкільному, 5 в. м. Южноукраїнськ, то вони не можуть бути прийняті судом, оскільки така підстава не передбачена ст. 405 ЦК України.

Однак, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно квитанції № 37 від 27.09.2016 р. позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 551,20 гривень (а. с. № 1).

Таким чином, стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 177, 179, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, такою, що втратила право користування квартирою № 20 в будинку № 5 по бульвару Шкільному в м. Южноукраїнськ Миколаївської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 275,60 гривень (двісті сімдесят пять гривень шістдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_22