24.02.2017 Єдиний унікальний номер 205/6945/16-ц
Провадження № 2/205/589/17
24 лютого 2017 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Шавули В.С.
за участю секретаря Романової А.О.
розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив 58 «Петровськ-2» про встановлення факту належності квартири та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, -
Позивач 16 вересня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.3-5).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його бабуся ОСОБА_4 являлась членом житлово-будівельного кооперативу-58 «Петровськ-2», якій видано ордер на право користування квартирою № 51 в буд. №6 по вул.. Новоорловська у м. Дніпропетровську.
Станом на 01.03.1980 року ОСОБА_4 сплатила у повній мірі вартість вищевказаної квартири.
02 травня 2002 року ОСОБА_4 померла. За життя вона склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу, який після її смерті належним чином прийняв спадщину. Звернувшись до нотаріальної контори з приводу одержання свідоцтва про право на спадщину, позивач отримав від нотаріуса відмову, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд встановити факт належності ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, кооперативної квартири АДРЕСА_1; визнати за ним право власності за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, на квартиру АДРЕСА_1, яка складається із: коридору площею 6,6 кв.м., санвузла площею 2,8 кв.м., кухні 6,0 кв.м., житлової кімнати площею 17,5 кв.м, житлової кімнати площею 11,1 кв.м., кладової площею 2,2 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м., загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., допоміжною площею 17,6 кв.м.
Позивач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.53).
Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилала.
У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.
Суд, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 являлась членом ЖБК-58 «Петровск-2» (а.с.22). На підставі ордеру № 48 від 02 березня 1966 року отримала у користування квартиру АДРЕСА_2 (а.с.20).
Станом на 01.03.1980 року ОСОБА_4 повністю виплатила пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_2 (а.с.22).
Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції 1992 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
ОСОБА_4 померла 02 травня 2002 року (з.а.с.43). Із матеріалів спадкової справи №571/2002 (а.с.42-52) вбачається, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с.44).
Померла на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв ОСОБА_1, шляхом подачі відповідної заяви до ДДДНК 16 серпня 2002 року. Але, державним нотаріусом Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.25).
Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до положень ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно зі ст.534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Як зазначено у ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
У відповідності до ч.1 ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Згідно ст. 560 ЦК Української РСР в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).
У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його.
Суд зауважує, що у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту належності ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, спірної квартири, оскільки такого роду вимоги фактично є вимогами про визнання права власності за померлою особою, тому суд залишає без задоволення дану вимогу.
Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід у судовому порядку визнати в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3.
На підставі викладеного та керуючись листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, ст.ст. 529, 549, 560-561 ЦК Української РСР, Законом України «Про нотаріат», ст. 1216, 1217, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57-60, 197, 209, 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, ?
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив 58 «Петровськ-2» про встановлення факту належності квартири та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 02.05.2002 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., допоміжною площею 17,6 кв.м., яка складається з: коридору площею 6,6 кв.м., санвузла площею 2,8 кв.м., кухні 6,0 кв.м., житлової кімнати площею 17,5 кв.м, житлової кімнати площею 11,1 кв.м., кладової площею 2,2 кв.м., балкону площею 0,7 кв.м.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 498,61 грн. (дві тисячі чотириста девяносто вісім грн.. 61 коп.).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В.С. Шавула