У Х В А Л А

23 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року в справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент менеджмент груп», треті особи: реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агентство в м. Одесі, про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, витребування земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и л а:

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 8 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року, відмовив в задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 грудня 2016 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області відхилив, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року залишив без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернувся заступник Генерального прокурора України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 261, 388 ЦК України, статей 116, 118 ЗК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування заяви заступник Генерального прокурора України надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, постанову Вищого господарського суду України від 10 травня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 24 квітня і 23 жовтня 2013 року, 16 квітня і 11 червня 2014 року, 28 січня і 24 червня 2015 року та 5 жовтня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просило ТОВ «Івент менеджмент груп». При цьому суд установив, що про вибуття спірної земельної ділянки з володіння територіальної громади Одеській міській раді було відомо в 2007 році, прокуратура дізналась про порушення прав Одеської міської ради у 2010 році, а позов до суду пред'явлено лише у лютому 2015 року.

Ухвалою від 24 лютого 2016 року, наданою заявником для порівняння, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності та залишив в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову. При цьому суд встановив, що позивачем позовну давність не пропущено оскільки до суду з позовом він звернувся в межах трьох років з моменту, коли дізнався про порушення свого права. Також суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач знав про порушення своїх прав з часу досягнення ним повноліття.

Вищий господарський суд України постановою від 10 травня 2016 року залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння. При цьому суд встановив, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки право на подання до суду віндикаційного позову у нього виникло з моменту скасування судового рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції, яким фактично встановлено порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно. Крім того, у зазначеній постанові Вищий господарський суд України зазначив про те, що спірне майно підлягає витребуванню на підставі частини першої статті 388 ЦК України, оскільки воно вибуло з володіння власника поза його волею.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справ, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року (справа № 6-14цс13) зазначено, що враховуючи положення статей 116, 118, 123 ЗК України і статті 328 ЦК України а також те, що рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, яке б установлювало право власності на земельну ділянку за відповідачем у справі, яка переглядалася, відсутнє, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (частиною першою статті 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116, 118 ЗК України, - недійсним.

У постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-83цс13) Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

У постановах від 16 квітня, 11 червня 2014 року, 28 січня, 24 червня 2015 року (справи № 6-146цс13, 6-52цс14, 6-218цс14, 6-251цс15) Верховний Суд України зазначив про те, що за змістом частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Верховний Суд України у постанові від 5 жовтня 2016 року (справа № 3-604гс16) зазначив, що наявність у діях власника майна волі на його передачу виключає можливість витребування цього майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України. При цьому, суд також зазначив, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються.

Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву заступника Генерального прокурора України обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Інвент менеджмент груп», треті особи: реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агентство в м. Одесі, про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, витребування земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк