АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

02 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.,

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила розірвати договір №МЕ 4247 від 05.09.2015 року, укладений між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 11 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 05.09.2015 року між нею (замовник) та фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір №МЕ 4247, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується організувати роботу по виготовленню та переданню у власність ПВХ конструкцій (вироби) по розцінкам виконавця. Вартість виробів становила 18 351 грн., завдаток - 1000 грн. Вона сплатила відповідачу завдаток 1000 грн. та у відповідності до змінених умов договору - внесла на рахунок відповідача 10 000 грн. Інша сума в розмірі 7 351 грн. мала бути сплачена після виконання робіт щодо виготовлення та передачі виробів.

У відповідності до п. 3.2 договору, після виконання п.3.1 договору виконавець зобов'язався передати у власність замовника вироби протягом 24 днів з моменту укладення договору. На даний час роботи за договором виконані не були.

23.09.2015 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців були внесені відомості про припинення відповідачем підприємницької діяльності.

Посилаючись на вказані обставини та вимоги ст. 530, ч.3 ст.571, ч.2 ст. 651, ч.5 ст. 653 ЦК України просила позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що сторона договору (виконавець) - ПП ОСОБА_2 припинила займатися підприємницькою діяльністю, тому позивач була позбавлена можливості надалі виконувати свої зобов'язання за договором.

Позивач намагалась зв'язатись з відповідачем щодо внесення змін до чинного договору у зв'язку з істотною зміною обставин або розірвати даний договір та повернути сплачені кошти у розмірі 11 000грн., проте відповідач на зв'язок не виходила.

В суді першої інстанції відповідач визнала, що у зв'язку з несплатою замовником повної грошової суми за договором до виконання зобов'язання вона не приступала, а тому кошти у розмірі 11000 грн. підлягали поверненню.

Суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зокрема ч.2 ст.651, ч.2 ст.867 ЦК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та ї представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови договору не порушував, а тому відсутні підстави для його розірвання. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що саме позивач не виконала умови договору в частині сплати повної вартості виробів.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч.2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавлять замовника цього права, є нікчемними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2015 року між ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 укладено договір, індивідуальний номер замовлення МЕ4247, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується організувати роботу по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій по розцінкам виконавця (а.с. 5).

Відповідно до п.2.1 вказаного договору вартість виробів складала 18 351 грн.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було сплачено завдаток у розмірі 1000 грн., та 08.09.2015 р. ще 10 000 грн. (а.с.7).

З 23.09.2015 р. до Єдиного державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесені відомості про припинення підприємницької діяльності відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Відповідно до ч. 12 ст. 10 цього Закону, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача.

Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Доказів того, що відповідач розпочала виконувати роботи по виготовленню ПВХ конструкцій, або їх виготовила до повідомлення позивача про відмову від договору суду надано не було.

З огляду на те, що виконавець по договору ПП ОСОБА_2 припинила займатися підприємницькою діяльністю, при цьому позивач мала право у будь-який час до здачі їй роботи відмовитись від договору побутового підряду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Неправильне застосування норм матеріального права призвело по неправильного вирішення спору, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1071, 84 грн. та в дохід держави - судовий збір в сумі 974,40 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Розірвати договір № МЕ 4247 від 05.09.2015 р., укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1071, 84 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 974,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №760/22649/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/924/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.