Єдиний унікальний номер 219/9817/16-ц Номер провадження 22-ц/775/119/2017
Головуючий в I інстанції Хомченко Л.І.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
__________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Біляєвої О.М.

за участі секретаря судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою № 46 у будинку № 103 по вулиці Чайковського у м. Бахмут Донецької області, вказуючи, що останній як член сімї власника з 2011 року не проживає за даною адресою, та після розірвання шлюбу його місце знаходження невідоме.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі просила рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, необхідність скасування рішення суду обґрунтовує тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, та не надано належну оцінку доказам у справі. Зокрема не враховано що право власності у позивача виникло на підставі договору купівлі-продажу, та відсутні жодні інші докази щодо права власності на спірну квартиру у відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності сторін, повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограма та рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити за таких підстав.

Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 яка належить подружжю на праві спільної сумісної власності. З огляду на що, суд зробив висновок про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин статті 405 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/ в якій йдеться про право членів сімї власника житла на користування цим житлом.

У сторін які беруть участь в справі не виник спір у суді першої інстанції з приводу обставин щодо часу перебування у шлюбі та моменту укладення договору купівлі-продажу і умов цього договору, та зазначені обставини не були предметом апеляційного оскарження і не можуть бути предметом перевірки в апеляційному суді.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду залишити без змін, оскільки суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі, визначив та застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

При розгляді справи в суді встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 09 квітня 1994 року по 29 серпня 2012 року.

Квартира АДРЕСА_2 придбана на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2002 року, який рішенням суду від 28 жовтня 2013 року визнано дійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд врахував обставини, які мають вирішальне значення для вирішення справи, з приводу набуття спірної квартири в період шлюбу.

За змістом частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України /надалі СК України/ вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторони в судовому засіданні не зазначили жодних обставин щодо наявності договору з приводу взаємної згоди кожного з подружжя на поділ майна на певних умовах, отже вірний висновок суду про належність сторонам спірної квартири на праві спільної сумісної власності.

З огляду на викладене, узгоджуються із вимогами чинного законодавства висновки суду з приводу того, що за змістом статті 405 ЦК України, саме член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже обставини з приводу яких позивач надавала докази, щодо відсутності ОСОБА_2 який добровільно покинув квартиру АДРЕСА_3 в липні 2011 року не мають правового значення та обґрунтовано не взяті до уваги судом при постановленні рішення.

Разом з тим, доводи заявника апеляційної скарги, яка стверджувала що відповідач ніяким чином не проявляв свій інтерес до спірного майна та після розірвання шлюбу не ставив питання про поділ спільного майна, не свідчать про втрату останнім права спільної сумісної власності на квартиру.

Відповідно до частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, та позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Та позивач в судовому засіданні не підтвердила обставин з приводу того, що відповідач був обізнаний про порушення свого права власності, зокрема щодо наявності рішення суду яким визнаний дійсним договір купівлі-продажу, та щодо оформлення права власності на квартиру що є обєктом права спільної сумісної власності виключно за позивачем, та вчинив дії які свідчать про його згоду з таким поділом майна.

Нових доказів які б давали підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким що втратив право користування житлом, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх не подання було зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, з огляду на що, колегія апеляційного суду на підставі статті 308 ЦПК України вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: