Провадження №2/522/2913/17
Справа № 1512/2-883/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від припиненим належним виконаним; визнання недійсним Договору факторингу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором на загальну суму 538 685,94 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі кредитного договору від 30 жовтня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1, останній отримав кредит в сумі 55 000 дол. США зі сплатою 13,90 % річних та терміном повернення до 30 жовтня 2017 року. На забезпечення кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно з яким останній зобов'язався нести солідарну відповідальність з позичальником. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 538 685,94 грн., яку банк просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2011 року позов ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1П, та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року в розмірі 538 685,94 грн.. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1П, та ОСОБА_2Г на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1 700 грн державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (т.1, а.с.148-150).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2Г заборгованості за кредитом в сумі 538 685,94 грн., судового збору в сумі 700 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. скасовано та ухвалено в цій частини нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2Г на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом в сумі 538 685,94 грн., судового збору в сумі 1 700 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. відмовлено. У решті судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с.293-296).

Ухвалою ВССУ від 20.05.2015 року (т.2, а.с.35-36) касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 було задоволено: рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2011 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2015 року суддя Калашнікова О.І. прийняла справу до свого провадження та призначила до розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2015 року (т.2, а.с.58-59) було залучено до участі у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Калашнікової О.І. від 15.10.2015 року справу було направлено за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 26.10.2015 року цивільна справа була прийнята до провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2015 року до спільного розгляду з даною цивільною справою за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, припиненим належним виконаним; визнання недійсним Договору факторингу № 18 від 20.04.2015 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» (т.2, а.с.96-101).

В обґрунтування позову відзначив, що ПАТ «Укрсиббанк» у первісному позові заявлена сума заборгованості до стягнення у розмірі 538 685, 94 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту склала 403 142 грн., заборгованість за строковими та простроченими відсотками 111 667, 03 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по сплаті тіла кредиту 9626,68 грн., а пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 14249,51 грн. Дана заборгованість не відповідає дійсності, оскільки банк ввів ОСОБА_1 в оману наступним чином.

Вже під час існування рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року про стягнення 538 685, 94 грн., про яке позичальник не знав, ПАТ «Укрсиббанк» запропонував позичальнику взяти участь в акції «60% на 40%», яка регулярно проводиться в ПАТ «Укрсиббанк». Акція передбачала, що при умові погашення 60 % заборгованості перед банком - 40% заборгованості, що залишилась списується та «пробачається» позичальнику. ОСОБА_1 умови даної акції виконано, реалізовано предмет іпотеки, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1, погашено навіть більш ніж 60 % заборгованості (за його підрахунками 66, 7 % заборгованості, заявленої банком і задоволеної судом), проте Банк відмовився списувати обіцяні 40 % заборгованості. Так, предмет іпотеки, яким було забезпечено виконання умов кредитного договору 08.05.2012 року реалізовано за 45 000 доларів США (еквівалент у гривні на 08.05.2012 року 359 491, 50 грн.). У цей день ОСОБА_1 було внесено 45000 доларів США в рахунок погашення заборгованості та банком було укладено Договір про розірвання договору іпотеки. Після чого Банком мала бути списана частина заборгованості, що залишилась та видана довідка про повне погашення кредиту. Проте, банк не виконав своїх зобовязань та продовжив процедуру стягнення боргу. При цьому інформація про існування такої акції є загальнодоступною і підтверджується інформацією, що міститься на сайті в Інтернет мережі.

Також вважає, що заборгованість заявлена ПАТ «УкрСиббанк» є завищеною, оскільки не потребує доказування факт, встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/4638/13-ц від «19» листопада 2013 року про підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором. Так відповідно до цього рішення, що набрало законної сили, з довідки розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом ОСОБА_1 станом на 08 квітня 2010 року (а.с.14) вбачається, що підвищення відсоткової ставки з 13,9% до 27,8% відбулось 31 березня 2008 року, а також ставки з 27,8% до 31,8% 04 липня 2008 року.

Відповідно до списку №793 згрупованих рекомендованих відправлень (а.с.40) направлення повідомлення про підвищення відсоткової ставки на 2 процента річних на адресу поручителя за вихідним номером 18924 ДР від 17 липня 2008 року (а.с.39) згідно штемпелю відділення поштового звязку відбулось 26 липня 2008 року. Таким чином, підвищення відсоткової ставки 08 квітня 2008 року відбулось без направлення будь-яких повідомлень, а 04 липня 2008 року з порушенням порядку, передбаченого п.5.2 кредитного договору, тобто через 22 календарних дня після початку застосування процентної ставки замість обовязкового повідомлення за 14 календарних днів до початку застосування процентної ставки. Отже вважає, що заборгованість за простроченими відсотками - 111667, 03 грн., пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 14249,51 грн. не підлягає задоволенню взагалі. Тому залишок заборгованості виходячи з розрахунку Банку за мінусом цих сум становить 412 769,4 грн.. Так 60 % від суми заборгованості ОСОБА_1 становила на той час 247 661, 64 грн., 40 % залишку становили 165107, 76 грн.. ОСОБА_1 сплатив тоді 45000 доларів, що в еквіваленті становило 359 491, 50 грн., тобто він сплатив навіть на 111 829, 86 грн. більше, ніж зобовязувався за умовами акції. За нескладними підрахунками позичальник сплатив 87,09% заборгованості.

У подальшому йому стало відомо, що 20 квітня 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №18, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 30.10.2007 року, укладеним між AT «УкрСиббанк» та ним, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Проте, вважає, що за таких умов Банк неправомірно використовує своє субєктивне право та не мав права укладати договір факторингу. Оскільки на момент укладення Договору факторингу 20 квітня 2015 року вже існували обставини, викладені ОСОБА_1 щодо продажу предмета іпотеки, до того ж Банком вже було реалізовано право на дострокове стягнення заборгованості та в силі було рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року про стягнення 538 685 94 грн. заборгованості. ОСОБА_1 вважає, що за вказаних обставин, після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням, ПАТ «УкрСиббанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ним, мало можливість передати іншій особі лише ті права, які має стягувач у виконавчому провадженні. Тобто, на думку ОСОБА_1, ПАТ «УкрСиббанк» при наявній у судовому рішенні сумі заборгованості у розмірі 558 685, 94 грн. не мав права передати ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право вимоги на 1 503 456, 04 грн., враховуючи також те, що позивач погасив 45 000 доларів США..

Згідно уточнень до позовної заяви від 14.07.2016 року (т.3, а.с.30-32), вважає, що договір факторингу № 18 від 20 квітня 2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 та Договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 519 та ч. 1 ст. 1081 ЦК.

У подальшому 09.11.2016 року представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» була надана до суду заява про зменшення позовних вимог (т.3, а.с.48), за якою просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» суму заборгованості простроченого основного боргу, нарахованої станом на 13.11.2014 року, за кредитним договором № від 30.10.2007 року, у розмірі 535 742, 93 грн., стягнути з відповідача на користь товариства судові витрати.

У судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 25.10.2016 року) позовні вимоги в редакції від 09.11.2016 року підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість станом на 13.11.2014 року у розмірі 25 441, 72 дол. США, що за курсом НБУ на момент укладення договору факторингу становить 535 742, 93 грн.. Наполягав на вірності наданих ними розрахунків. Зазначив, що мають право самостійно обирати період за який стягується заборгованості та курс валюти визначений на дату укладення договору факторингу, тобто на 20.04.2015 року. Просять стягнути заборгованість лише по тілу кредиту 25 441, 72 дол. США, яка у тому числі була передана банком (загальна сума 27 773, 42 дол. США) (виписка а.с.49-52, т.3). При цьому, не зміг пояснити подальші зарахування сум погашення, які йдуть по кредиту та були відображені у виписці. Заперечував проти зустрічного позову ОСОБА_1, просив відмовити у його задоволенні, а також щодо суми заборгованості після сплати відповідачем 45 000 дол. США.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю. Додатково пояснила, що ознайомившись з виписками по рахункам, на які посилається первісний позивач, вона вважає заявлену суму повністю необґрунтованою, оскільки у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2011 року була встановлена заборгованість ОСОБА_1 та становила суму 67 979, 86 дол. США, що менше на 3412, 52 дол. США суми, заявленої позивачем у заяві про зменшення позовних вимог від 09.11.2016 року (т.3, а.с.48). На момент укладення спірного Договору факторингу №18 від 20.04.2015 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2015 року не було скасовано, тому банк не мав права передати факторингу суму заборгованості, зазначену у договорі. Крім того, ОСОБА_1 за рахунок іпотеки було погашено суму кредиту на 45 000 дол. США та останній до 11.09.2013 року увійшов у графік сплати кредиту, та залишок становить за їх підрахунками 21 тис. дол.. США, що менше, ніж заявлена позивачем ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» сума. Також, оскільки існувала акція «60% на 40%», вважає, що за рахунок іпотеки відповідачем було повністю виконанні кредитні зобовязання. При цьому, не зрозуміло, яка сума кредиту була погашена за рахунок коштів, отриманих від продажу іпотеки. Крім того, банком неправомірно збільшено відсоткову ставку в односторонньому порядку. При цьому, розрахунки, надані ПАТ «УкрСиббанк», відрізняються від розрахунку товариства: у перших строковий боргу визначено у розмірі 42 тис. дол.. США і прострочений борг 8 708, 40 дол. США, а в розрахунку ТОВ прострочений боргу вказують у сумі 18 791, 80 дол. США. Вважає, що розрахунок боргу не обґрунтований, останній не мав розраховуватися з 2007 року по 2013 рік, вважає, що лише з 11.09.2013 року можливе було бути прострочення сплати кредитних коштів, та все ж таки сума заборгованості була б менше, заявленої (за період з 11.09.2013 року по 13.11.2014 року 6191, 44 дол. США (441, 72 дол. США у місяць). Також, станом на 13.11.2014 року курс НБУ по відношенню гривні до іноземної валюти дол.. США складав 15, 5600 грн. = 1 дол. США, а не той курс, який зазначений в договорі факторингу та уточненому позові. Вважає, що необхідно брати суму заборгованості, вказану у рішенні Київського районного суду м. Одеси, з урахування подальшого погашення. За вказаних обставин, вважає, що ПАТ «УкрСиббанк» було необґрунтовано завищено та передано за договором факторингу суму боргу за кредитним договором. Просила зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» до суду не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглянути за їх відсутності та зустрічних позов ОСОБА_1 не визнав.

Третя особа - ОСОБА_2 до суду не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, з урахування вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою представників позивача та відповідача, ухвалив слухати справу за відсутності представника ПАТ «УкрСиббанк» та третьої особи ОСОБА_2.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 30.10.2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ УкрСиббанк договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого останній надав ОСОБА_1 кредит в сумі 55 000,0 доларів США зі строком повернення до 30 жовтня 2017 року.

У якості забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань за договором про надання споживчого кредиту, АКІБ УкрСиббанк уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договір іпотеки від 30 жовтня 2007 року, за яким у якості предмету іпотеки була передана кватира №35 в будинку №4 по вул. В. Терешкової в м. Одесі.

30 жовтня 2007 року в якості забезпечення виконання зобовязання за зазначеним договором про надання споживчого кредиту між ОСОБА_2 та АКІБ УкрСиббанк був укладений договір поруки №154220, за яким ОСОБА_2 поручився перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобовязань, що виникають з договору споживчого кредиту №0 від 30 жовтня 2007 року.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Свої зобов'язання банк виконав цілком і в обумовлений у договорі термін, видавши кредитні кошти позичальнику.

Відповідачем встановлені Кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит не дотримувались, у звязку з чим у 2010 році ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Згідно розрахунку, наданого банком у 2010 році, заборгованість позичальника за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року станом на 08.04.2010 року склала 67 979, 86 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ склало 538 685, 94 грн. (т.1, а.с.14-20) , з яких

-сума боргу за основним та простроченим кредитом 403 142, 72 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 50 874, 88 дол. США;

-сума боргу по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 111 667, 03 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 14 091, 90 дол. США;

-сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту 9 626, 68 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить1 214, 85 дол. США;

-сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості про процентам за користування кредитом 14 249, 51 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 798, 23 дол. США.

Розрахунок заборгованості міститься у матеріалах справи (т.1, а.с.14-19).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2011 року позов ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1П, та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року в розмірі 538 685,94 грн.. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1П, та ОСОБА_2Г на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1 700 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (т.1, а.с.148-150).

У подальшому, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2013 року, яке набрало законної сили, поруку ОСОБА_2 за вищезазначеним договором поруки №154220 від 30 жовтня 2007 року визнано припиненою (т.1, а.с.257-258).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2Г заборгованості за кредитом в сумі 538 685,94 грн., судового збору в сумі 700 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. скасовано та ухвалено в цій частини нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2Г на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитом в сумі 538 685,94 грн., судового збору в сумі 1 700 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. відмовлено. У решті судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с.293-296).

Ухвалою ВССУ від 20.05.2015 року (т.2, а.с.35-36) касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 було задоволено: рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2011 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року в частині позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому ВССУ в ухвалі суду від 20.05.2015 року вказав, що згідно п.42 постанови пленуму ВССУ «Про практика застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»від 30.03.20132 року №5 у резолютивні частині рішення мають в обовязковому порядку зазначатись загальний розмір вимог та всі його складові; проте, рішення суду 1-ї інстанції містить лише загальний розмір заборгованості без зазначення всіх його складових. Відзначив, що судом не було витребувано доказів, не перевірено обставин та не надано їм оцінки щодо участі ОСОБА_1 в акції «60% на 40%», яка передбачала, що при умові погашення 60% заборгованості перед банком 40% заборгованості, що залишилась, «пробачається» позичальнику.

Також, судом встановлено, що 20.04.2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №18, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, також перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (т.2, а.с.47).

Згідно акту приймання передачі прав вимоги від 20.04.2015 року та реєстру боржників до договору факторингу №18 (а.с.48-49), ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) права вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, по якому загальна сума боргу вказана 71 392, 38 дол. США, з них сума основного боргу за кредитом 14 207, 74 дол. США; сума простроченого основного боргу за кредитом 27 733, 42 дол. США.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2015 року (т.2, а.с.58-59) було залучено до участі у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у якості правонаступника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Позивачем за первісним позовом до суду були надані уточнення до позовної заяви (т.3, а.с.48), згідно яких перед судом ставиться питання щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованості по тілу кредиту, розрахованої станом на 13.11.2014 року у розмірі 535 742, 93 гривень.

Згідно письмових пояснень, наданих директором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 09.12.2016 року (т.3, а.с.70), розмір суми простроченого основного боргу обґрунтовують випискою по кредитному договору ОСОБА_1 (т.3, а.с.49-54), згідно якої борг розраховано за період з 30.10.2007 року по 22.04.2015 року та на 8 сторінці виписки у розділі: рахунок 8101 прострочений основний борг на дату 13.11.2014 року становить 25 441,72 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату підписання договору факторингу становила 535 742, 93 гривень.

При цьому, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що у подальшому, після відповідного рішення Київського районного суду від 13.12.2011 року, відповідач ОСОБА_1 продовжував сплачувати кошти та погашав заборгованість за кредитним договором.

Зокрема, 08 травня 2012 року відповідачем було здійснено погашення кредиту на суму 45 000 дол. США (в еквіваленті 359 491, 50 гривень) за рахунок реалізації предмета іпотеки квартири за адресою АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується копією платіжного доручення від 08.05.2012 року (т.2, а.с.102) та договором про розірвання договору іпотеки, укладеним того ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (т.2, а.с.103-104).

У матеріалах справи відсутній належний та детальний розрахунок заборгованості з урахуванням погашення відповідачем заборгованості за рахунок іпотеки та складові такого розрахунку.

Відповідач не погоджується з сумою, заявленою позивачем у справі.

З виписки по особовому рахунку за кредитним договором №0 за період з 30.10.2007 року по 21.04.2015 року (включно), наданою АТ «УкрСиббанк» на виконання ухвали суду від 02.02.2016 року (т.2, а.с.154-225), суд вбачає, що на протязі усього періоду відповідач періодично здійснював погашення кредиту, хоч і дійсно платежі здійснювались з порушенням строків їх сплати. Оскільки згідно графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору (т.1, а.с.28-30), позичальник мав здійснювати повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним з 01 по 10 число кожного місяця.

Крім того, з виписки вбачається, що 12.01.2012 року банком було здійснено списання заборгованості за безнадійним кредитом за угодою №0 від 30.10.2007 року за рахунок сформованого резерву згідно протоколу правління (т.2, а.с.176-188). Згідно відміток у виписці (т.2, а.с.198), станом на 12.01.2012 року прострочений основний борг відображено на суму 17 875, 20 дол. США; прострочений основний борг ?30 днів становить 1854, 08 дол. США; прострочені відсотки 30 460, 97 дол. США.

Також згідно вказаної виписки у подальшому відповідач здійснював сплату кредиту, зокрема 13.01.2012 року було погашення простроченого ОБ 458, 34 дол. США; зменшення прострочених відсотків на суму 908, 92 дол. США; також платежі були здійснені 15.03.2012 року на суму 458, 34 дол. США та 951, 83 дол. США; 13.04.2012 року на суму 458, 34 дол. США та 896, 15 дол. США.

Також, у виписці відображено погашення заборгованості як за тілом кредиту та відсотками за 08.05.2012 рік (т.1, а.с.199-207), що підтверджує посилання відповідача щодо реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Згідно виписки (т.2, а.с.207 на звороті), за 08.05.2012 року було здійснено погашення відсотків за кредитним договором 8 933, 72 дол. СШ; зменшення простроченого основного боргу ?30 днів 963, 97 дол. США; зменшення прострочених відсотків 34 163, 03 дол. США.

У подальшому до 21.04.2015 року у виписці також відображені платежі відповідача за кредитним договором.

Згідно виписки, наданої ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в обґрунтування заявлених свої вимог стосовно суми простроченої тілу кредиту (т.3, а.с.49-55), за рахунком №8100 (основний борг) вбачається внесення відповідачем платежів 08.05.2012 року та здійснення їх у подальшому, в тому числі станом на 13.11.2014 року та включно по 14.04.2015 року, щомісячно.

По рахунку №8101 (прострочений основний борг) також вбачається, що відповідачем 08.05.2012 року внесено кошти у розмірі 8 933, 72 дол. США, після чого рівними платежами по 458, 34 дол. США здійснювались погашення, в тому числі і на 13.11.2014 року і до 16.03.2015 року.

Аналогічна ситуація вбачається і по рахунку №8110, №8111. При цьому з виписки не зрозуміло, де та яким чином відображено списання коштів, здійснене банком за 12.01.2012 року.

У звязку з вищенаведеним не вбачається можливим зясувати дійсну суму заборгованості з урахуванням її складових та визначенням період не сплати.

Сторонам судом були розясненні положення ст.. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, їх право на звернення до суду з клопотання щодо призначення відповідної судової економічної експертизи з приводу дійсної заборгованості відповідача за цим кредитним договором з урахуванням сплачених ним сум, проте обидва представники сторін відмовились використати таке право.

Суд, виходячи з процесуального аналізу поведінки представників сторін та чинного законодавства, повязаного з дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.. 157 ЦПК України та ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., вважає, що у матеріалах справи відсутні достатні та належні докази, які б підтверджували обґрунтованість суми заборгованості відповідача станом на 13.11.2014 року у розмірі 25 441,72 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату підписання договору факторингу 20.04.2015 року склало 535 742, 93 гривень.

Тобто, на думку суду позивач не довів належними доказами обґрунтованість заборгованості ОСОБА_1.

Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про недоведеність вимог ТОВ «ФК Довіра та гарантія», останнім не підтверджено належними та допустимими доказами заявленої до стягнення суми боргу ОСОБА_1, у звязку з чим, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог товариства.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 (т.2, а.с.96-101) з урахуванням уточнень від 14.07.2016 року (т.3, а.с.31-32), за яким просив:

- визнати договір про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, припиненим належним виконаним;

- визнати недійсним Договір факторингу № 18 від 20.04.2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, та договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, суд враховує наступне.

Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 як на підставу для задоволення його зустрічних вимог на те, що банком була запропонована акція «60% на 40%», яка передбачала, що при умові погашення 60 % заборгованості перед банком - 40% заборгованості, що залишилась, «пробачається» позичальнику. Вказував що, реалізувавши предмет іпотеки квартиру за адресою АДРЕСА_1, він погасив більш ніж 60 % заборгованості, проте банк відмовився списувати обіцяні 40 % заборгованості.

Оскільки дані обставини спростовуються матеріалами справи, а саме наданим на запит суду листом ПАТ «УкрСиббанк» від 02.03.2016 року №30-1/10573 (т.2, а.с.154), згідно якого банк не мав жодних домовленостей з ОСОБА_1 про погашення його кредитної заборгованості на умовах «60% на 40%».

Крім того посилання ОСОБА_1 у зустрічному позові щодо видачі банком довідки про повне погашення кредиту також не знайшло підтвердження, як у матеріалах справи, так і судових засіданнях.

Суд вбачає, що наявність інформації про вказану акцію в засобах масової інформації ще не свідчить про участь у ній позичальника, останнім же належних та допустимих доказів в підтвердження свої посилань та обґрунтування зустрічного позову до суду не надав.

Також, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що банк в порушення вимог ч.3 ст.1056-1 ЦК України збільшив розмір процентної ставки.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитом ОСОБА_1 збільшення з 13,9% до 27,8% відбулось 31 березня 2008 року, а також ставки з 27,8% до 31,8% 04 липня 2008 року, в той час як ЦК України доповнений статтею 1056-1 згідно з Законом України №661-VІ від 12.12.2008 року, який набрав чинності 10.01.2009 року. Таким чином, на час збільшення процентної ставки така заборона закону не існувала. Збільшення процентної ставки здійснено банком відповідно до умов п.п.5.2. та 7.6. кредитного договору.

Як вбачається з п.5.2 кредитного договору банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до підвищення процентної ставки повинен був повідомити про збільшення відсоткової ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки.

Відповідно до списку №793 згрупованих рекомендованих відправлень (т.1, а.с.236) направлення повідомлення про підвищення відсоткової ставки на 2 процента річних на адресу ОСОБА_1 за вихідним номером 51163ДР від 09.06.2008 року та №78923ДР від 17.07.2008 року (т.1, а.с.234-235) згідно штемпелю відділення поштового звязку відбулось 26 липня 2008 року.

ОСОБА_1 отримав відповідні листи банку про збільшення відсоткової ставки, при цьому не скористався своїми правами, передбаченими п.5.2. кредитного договору, щодо дострокового повернення банку кредитних коштів у разі незгоди з новим розміром процентної ставки.

Згідно до ст.. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією з підстав припинення зобовязання є проведення його належним чином (ст.. 599 ЦК України).

Проте, з урахуванням вищевикладеного, судом не встановлено виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань з повернення суми кредиту у повному обсязі, а тому і підстав для визнання кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, припиненим належним виконаним судом також не встановлено.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору факторингу № 18 від 20.04.2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, та договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, судом встановлено, що 20.04.2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №18, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (т.2, а.с.47).

Згідно акту приймання передачі прав вимоги від 20.04.2015 року та реєстру боржників до договору факторингу №18 (а.с.48-49) вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (фактор) права вимоги за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, по якому загальна сума боргу вказана 71 392, 38 дол. США, з них сума основного боргу за кредитом 14 207, 74 дол. США; сума простроченого основного боргу за кредитом 27 733, 42 дол. США.

При цьому вимоги за договором іпотеки від 30.10.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, до фактора не передавались.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові право грошової вимоги до третьої сторони (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Статтею 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобовязанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.516 ЦК заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Суд виходить із того, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу кредитного портфеля, а за оспорюваним договором мало місце відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора, тому він прав відповідача за первісним позовом не порушує, оскільки згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-979 цс15.

Оскільки умови кредитного договору відповідачем за первісним позовом не виконано у повному обсязі, вимоги за останніми є дійсними, право грошової вимоги до третьої сторони (боржника) наявне у фактора, тому підстав для визнання частково недійсними оскаржуваного договору факторингу №18 судом не знайдено.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 27, 31, 57-59, 60, 61, 64, 208, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 1,11, 15-16, 509, 512, 524-526, 530, 536, 543, 546, 624-627, 629, 638, 639, 1046, 1048, 1050, 1052, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»- відмовити у повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

18.01.2017