Справа №490/4570/15-ц 25.01.2017 25.01.2017 25.01.2017
Провадження №22-ц/784/201/17
Справа №490/4570/15-ц
Провадження № 22ц/784/201/17 Головуючий у 1-ї інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

(далі ПАТ «Дельта Банк»)

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року

за його позовом

до ОСОБА_4,

третя особа - фізична особа-підприємець (ФОП) ОСОБА_5,

про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом та його уточненням до ОСОБА_4, третьої особи - ФОП ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та третьою особою ФОП ОСОБА_5 укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010742, умови якого позичальником порушені.

Тому в рахунок заборгованості, що склалася, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 37,3кв.м., житловою площею 12,0кв.м., який розташований по вул. Онежського, 10-а в м. Миколаєві, та земельну ділянку, загальною площею 0,0600га, за тією ж адресою, що належать іпотекодавцю - відповідачу ОСОБА_4 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, із визнанням за банком право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на помилковість висновку суду про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також невірність висновку суду про відмову у задоволенні позову через ненадання банком оцінки предмета іпотеки та необґрунтованість розрахунку заборгованості, просив рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розмір заборгованості, в рахунок якого банк просить звернути стягнення на іпотечне майно, а також не надано доказів про вартість іпотечного майна на момент розгляду справи. При цьому, суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин, в частині розрахунку заборгованості підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_5 укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010742, за умовами якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом 40 936 грн., який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого графіку, що є невідємною частиною договору зі сплатою 24,99% річних за користування грошовими коштами, строком до 10 липня 2015 року ( т.1 а.с.8-10).

На забезпечення виконання кредитних зобовязань цього ж дня між позивачем і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 37,3кв.м., житловою площею 12,0кв.м., який розташований по вул. Онежського, 10-а в м. Миколаєві, а також земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, загальною площею 0,0600 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, за вищезазначеною адресою та належать на праві власності іпотекодавцю (т.1 а.с.10-13).

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 6 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 87 969 грн. 37 коп., у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пунктів 7.1 та 7.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право обирати порядок та спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

За пунктом 7.4-7.4.1 цього договору його сторони домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя у випадку переходу до нього права власності на предмет іпотеки.

Так, у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність банка предмета іпотеки, та згоду на прийняття ним одностороннього рішення про перехід права власності. Іпотекодавець підписанням цього договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмове рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності банка на предмет іпотеки не вимагається.

Іпотечний договір та письмове рішення банка про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право ПАТ «Дельта Банк» подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки (т.1 а.с.12).

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 28 вересня 2016 року при розгляді справи № 6-1243цс16, зазначено, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним іпотечним застереженням в іпотечному договору реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним виникнення у позивача права звернення стягнення на предмет іпотеки, але у той спосіб, який ним обрано, не передбачається звернення стягнення за судовим рішенням, так як у іпотечному договорі є застереження щодо переходу права власності до банку за згодою іпотекодателя у позасудовому порядку.

Таке ж положення міститься у статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, виходячи з наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених частинами 3, 4 статті 309 ЦПК України, та ухвалите нове, про відмову у задоволенні позову з інших підстав, а саме, у звязку з відсутністю правових підстав для звернення стягнення іпотекодержателя шляхом переходу права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

За такого, висновки суду першої інстанції щодо співмірності заборгованості, яка склалася, із вартістю іпотечного майна, не мають правового значення.

А звіт про оцінку, складений оцінювачем ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» ОСОБА_7, щодо вартості житлового будинку з надвірними будівлями площею 37,3кв.м. та земельної ділянки площею 0,06 га по вул. Онежського, 10-а в м. Миколаєві станом на 25 березня 2016 року у розмірі 175 036 грн. може бути враховано тільки за положеннями пункту 7.4.1 іпотечного договору ( т.1 а.с.12, 203-257).

Окрім цього, висновок суду першої інстанції, щодо здійснення банком розрахунку без врахування положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не відповідає вимогам закону, так як зазначення положення поширюється на військовослужбовців (позичальників), які отримували кредитні кошти як фізична особа, а з матеріалів справи вбачається, що кредитні кошти надавались ФОП ОСОБА_5 та були направлені на фінансування її діяльності як підприємця.

За такого, висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» також є невірним.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307,309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ФОП ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуюча

Судді