Номер провадження: 22-ц/785/504/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015р. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

02 грудня 2013р. через пошту представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник банку послався на те, що 15 червня 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2, був укладений кредитний договір за № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 235618 швейцарських франків з розрахунку 8,99 % річних на строк до 16 червня 2017р. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки № 18466 від 16 червня 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006р.

08 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору за № 0 від 15 червня 2006р.

У звязку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобовязань станом на 15 жовтня 2013р. утворилася заборгованість в загальному розмірі 2.203.846грн.79коп., яку представник банку просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку та судові витрати в пропорційному порядку в розмірі 3441грн. (том 1 а.с.24).

Справа була розгляну в заочному порядку.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015р. позов задоволений. Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006р. в загальному розмірі 2.203.846грн.79коп., судові витрати в рівних частках по 1720грн.50коп. з кожного (том 1 а.с.162164).

Ухвалою суду від 29 травня 2015р. заяву ОСОБА_2, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду від 22 квітня 2015р. залишено без задоволення (том 1 а.с.183).

Не погодившись з заочним рішенням суду ОСОБА_2 і ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, яка була рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015р. задоволена частково, а заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015р. скасовано з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі (том 1 а.с.337, 338-341).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016р. рішення апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015р. було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.40-41).

Судом касаційної інстанції вказано, що висновок суду про те, що позивачем не надано належних доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від 15 червня 2006р., ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог процесуального законодавства є неприпустимим, та зазначив, що для правильного вирішення спору апеляційний суд повинен перевірити чи виконав боржник зобовязання за кредитним договором перед первинним кредитором, що може свідчити про належне виконання зобовязання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_4 ставиться питання про скасування заочного рішення суду, постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову банку у повному обсязі, при цьому апелянт посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи (том 1 а.с.198-207).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_4, якій підтримав апеляційну скаргу, представника Банку, якій просив залишити рішення суду без змін, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15 червня 2006р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 235618 швейцарських франків, що дорівнює 963539,32грн. за курсом НБУ на день укладення кредитного договору, строком з 16 червня 2006р. по 16 червня 2017р. зі сплатою 8,99% річних (том 1 а.с.5-14).

16 червня 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_4 виступила поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006р. та за п.1.4. договору поруки встановлена солідарна відповідальність поручителя і позичальника (том 1 а.с.25-26).

08 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого первісний Кредитор передав (відступив), а новий прийняв право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 0 про надання споживчого кредиту, укладеним 16 червня 2006р. (дата 16 червня 2006р. є опискою, вірно 15 червня 2006р.) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 Відповідно до Договору купівлі-продажу, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 (том 1 а.с.36-37, 241-266).

Судом апеляційної інстанції чітко встановлено, що у договорі купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, було помилково вказано дату укладання кредитного договору 16 червня 2006р. заміст 15 червня 2006р., оскільки в даному договорі чітко вказано номер кредитного договору, якій був укладений між сторонами, а саме № 0.

Тому згідно акту прийому-передачі документації від 09 лютого 2012р. за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 08 грудня 2011р. до ПАТ «Дельта банк» від ПАТ «УкрСиббанк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006р. (том 1 а.с.38).

На підтвердження своїх позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» подало суду завірену копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011р., витяг з додатку №1 до вказаного договору, з яких вбачається, що в кредитному договорі №0, який є предметом розгляду у цій справі, укладеному ОСОБА_2 відбулась заміна первинного кредитора з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» (том 1 а.с.36-37, 241-266).

Також наданий позивачем додаток №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011р. містить інформацію про поручителя ОСОБА_4, розмір заборгованості за кредитним договором №0 (том 1 а.с.264).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує укладання з ПАТ «УкрСиббанк» кредитного договору від 15 червня 2006р. за №0.

У статті 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобовязанні, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Така заміна здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Перехід права вимоги в такому порядку не вимагав згоди боржника. Тому доводи апелянтів про те, що позивач не має права заявляти вимогу до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості, є необґрунтованими.

ОСОБА_2 не виконувала своїх зобовязань перед Банком, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15 жовтня 2013р. становить 250719,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 2203846,79 грн., яка складається з:

тіла кредиту у розмірі 191064 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 1679471,09грн.;

відсотків у розмірі 59655,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 524375,69 грн. (том 1 а.с.29).

Слід зазначити, що дійсно є розбіжності із розрахунком заборгованості, який міститься на а.с.134-135 том 1, в якому відсотки складають у розмірі 78224,31 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 687599,27грн., на що звернуто увагу в апеляційній скарзі, але вказані розбіжності не є підставою для відмови у задоволені позову, та не впливають на розмір заборгованості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання зобов'язання про сплату кредиту є підставою для стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам та ґрунтується на законі.

Щодо розміру заборгованості апелянти навели в апеляційній скарзі свої заперечення, з посиланням на те, що сума заборгованості не може становити 250719,28 швейцарських франків, оскільки за період з 15 травня 2006р. по 10 вересня 2008р. за кредитним договором ОСОБА_2 сплатила 165434,39 швейцарських франків, тому залишок заборгованості на думку апелянтів становить 70183,61 швейцарських франків (235618 шв.фр.-165434,39шв.ф.= 70183,61шв.ф.).

Однак, зазначений розрахунок відповідачів не є вірним, оскільки ОСОБА_2 згідно кредитного договору отримала кредит у розмірі 235618 швейцарських франків та за користування кредитними коштами вона зобовязалась сплачувати проценти у розмірі 8,99% річних. Таким чином, сума 235618 швейцарських франків це тільки тіло кредиту, без врахування відсотків, комісій та інших штрафних санкцій. А сплачені ОСОБА_2 165434,39 швейцарських франків зі 15 травня 2006р. по 10 вересня 2008р. були розподілені згідно умов кредитного договору на погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитними коштами. Наданий представником позивача розрахунок включає заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

Безпідставними є доводи представника апелянтів відносно того, що відповідачі нібито повернули усі суми за кредитним договором, оскільки вказане спростовується не лише наданим представником банку останнім розрахунком заборгованості за кредитним договором, а й доводами апелянтів, які в апеляційній скарзі частково визнали суму заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі на підтвердження своїх заперечень проти позову банку не надали суду жодного доказу.

Згідно ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом цієї статті боржник не звільняється від виконання своїх зобовязань за кредитним договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015р., боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту взагалі.

Відповідачі не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів, відносно того, що ОСОБА_2 виконала свої зобовязання за кредитним договором від 15 червня 2006р. перед первинним кредитором ПАТ «УкрСиббанк», що могло б свідчити про належне виконання зобовязання.

Безпідставними є доводи апелянтів, що договір поруки з ОСОБА_4 є припиненим відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України з наступних підстав.

Відповідачі посилаються на те, що банк направив ОСОБА_4 досудову вимогу від 24 жовтня 2012р. про сплату заборгованості та примусове стягнення боргу в розмірі 212461,66 швейцарських франків, яка була направлена 06 листопада 2012р., проте у вказаний ч.4 ст.559 ЦК України строк банк до ОСОБА_4 як поручителя не звернувся з позовом на протязі шести місяців з моменту отримання досудової вимоги, а звернувся з позовом до ОСОБА_4 тільки 28 листопада 2013р., внаслідок чого, відповідачі вважають, що зобовязання за договором поруки від 16 червня 2006р. є припиненими.

Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи 24 жовтня 2012р. банк направив ОСОБА_4 лист досудову вимогу про наявну станом на 17 жовтня 2012р. прострочену (поточну) заборгованість у сумі 105794,46 швейцарських франків, а не про дострокове повернення кредиту (а.с.31 том 1).

Згідно п.1.2. Кредитного договору від 15 червня 2006р. строк дії кредитного договору закінчується 16 червня 2017р., а відповідно до вимог п.3.2 Договору поруки від 16 червня 2006р. порука припиняється з припиненням всіх зобовязань позичальника по кредитному договору, тобто договір поруки припиняє свою діюз настанням строку виконання основного зобов'язання 16 червня 2017р.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно зясував обставини, що входять до предмету доказування та мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для задоволення позову банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, підстав скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015р. залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_5