Справа № 214/2856/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 січня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С.

за участю позивача ОСОБА_1.

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю відповідача ОСОБА_3

за участю представника відповідача ОСОБА_4

за участю представника виконкому Саксаганської районної у місті ради ОСОБА_5

за участю представника третьої особи ТОВ «Житлосервіс КР» - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання членом сімї наймача, визнання права користування жилим приміщенням, визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва про приватизацію, скасування реєстрації права власності, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить: визнати його членом сімї ОСОБА_3, наймача жилого приміщення у квартирі АДРЕСА_1; визнати за ним право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову наводив наступне. Він, позивач, 24 вересня 2005 року уклав шлюб з ОСОБА_3 (до одруження «Філіповою»), відповідачкою по справі, який був зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 664. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Їхня сімя починаючи з 2005 року і по 8 березня 2015 р. проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, наймачем останньої є відповідачка. Юридичне право користування квартирою (тобто зареєстровані у ній) мають відповідачка та син, його, позивача, реєстрація у останній відсутня. 8 березня 2015 року його, позивача, дружина зібрала свої особисті речі та разом із сином пішла від нього. Трохи згодом повідомила його про те, що у квартирі він, позивач, ніхто і щоб виїжджав із неї. Враховуючи ті факти, що йти йому нікуди (права користування іншим жилим приміщенням не має), що квартира є єдиним його житлом і за законом має право на користування нею, звертається до суду з даним цивільним позовом. На протязі 10 років з відповідачем проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, вели спільне господарство та побут, спільно утримували, прибирали та дбали про квартиру, одним словом, користувався її житлом нарівні з нею. Як пояснює ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина або чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2, зокрема пунктом 9 визначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Право на житло тісно пов'язане з обов'язками інших фізичних та юридичних осіб і державних органів щодо створення відповідних умов охорони, захисту й відтворення житлових прав людини і громадянина. Конституція України покладає на державу обов'язок створювати умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Остаточно уточнивши та змінивши позов, зазначивши відповідачем також виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, просить: визнати його, ОСОБА_1, членом сімї ОСОБА_3, наймача жилого приміщення у квартирі АДРЕСА_2 (колишня «Мелешкіна»), у м. Кривому Розі, у період з 25 жовтня 2013 по 8 березня 2015 року; визнати за ним право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 (колишня «Мелешкіна») у м. Кривому Розі; визнати недійсними та скасувати: рішення органу приватизації виконкому Саксаганської районної у місті ради за № 201 від 20 травня 2015 року та свідоцтво про право власності від 30 червня 2015 року, видане на підставі рішення органу приватизації виконкому Саксаганської районної у місті ради за №201 від 20 травня 2015 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 (колишня «Мелешкіна») у м. Кривому Розі, шляхом виключення запису про здійснену державну реєстрацію даної квартири з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Крім раніше наведених доводів на обґрунтування позову, вказує наступне. Відповідачка та їх малолітній син, під час розгляду даної справи, стали власниками квартири. Дана дія відбулась на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації виконкому Саксаганської районної у місті ради від 30 червня 2015 року, згідно рішення останнього за №201 від 20 травня 2015 року. Право спільної часткової власності на квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровано реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції від 22 липня 2015 року. Вважає, що дана приватизація є незаконною, оскільки внаслідок прийняття органом приватизації рішення про передачу у власність відповідачки та його сина квартири, були порушені його, позивача, житлові права. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини, закріплено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожний має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація квартир державного житлового фонду здійснюється уповноваженим органом за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, постійно проживаючих із наймачем одним із способів, передбачених ст. 3 Закону. Наполягає, що він, як член сімї наймача, має право користування квартирою, і, відповідно, має право на висловлювання своєї думки з питань приватизації квартири. Вважає, що його право на приватизацію квартири порушено і підлягає відновленню, шляхом визнання недійсною приватизації останньої.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Крім того пояснив, що почав зустрічатися з ОСОБА_3 в 2002 році, та запитувала, коли буде укладений шлюб, на що відповідав, що буде збирати гроші на квартиру. Після укладення шлюбу з ОСОБА_3 став проживати в спірній квартирі. В березні 2015 року ОСОБА_3 сказала, що в неї виникло кохання. 15 вересня 2015 року він, позивач, повернувся з відпустки, зайти в спірну квартиру не зміг. Коли вселявся в спірну квартиру, там проживали батьки ОСОБА_3 та остання, став жити в цій квартирі, доглядав за батьками ОСОБА_3 В спірній квартирі його не реєстрували, батько ОСОБА_3 був не проти цього, а мати ОСОБА_3 не погоджувалася на реєстрацію. В квартирі залишилися його речі, зокрема вудки, інструменти, шабля-подарунок. В квартиру він не може потрапити, зі скаргами на це нікуди не звертався. Він, позивач, з 16 листопада 1980 року був зареєстрованим за адресою проживання своєї мами. Письмово з питання реєстрації в спірній квартирі нікуди не звертався. До вересня 2015 року між ним та ОСОБА_3 сварок не було, в березні 2015 року остання виїхала з квартири та повернулася наприкінці серпня, проживала цей час в квартирі АДРЕСА_4. В той день, коли не зміг попасти в спірну квартиру його, позивача, речі були зібрані та знаходилися поза спірною квартирою в перегородці, переносити ці речі допомагав його, позивача, брат ОСОБА_8 Коли в цей день намагався потрапити в квартиру, ОСОБА_3 викликала міліцію. Також пояснив, що письмової згоди на його вселення в спірну квартиру не було. З реєстраційного обліку в квартирі, де проживають його батьки, знявся на прохання останніх, в приватизації участі не приймав. Допускає, що при складанні позову була розмова з представником ОСОБА_2 про те, що необхідно знятися з реєстрації в квартирі батьків.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила зміст позову. Крім того, пояснила, що не знає чому знятий з реєстраційного обліку позивач, коли це сталося не памятає. Позивач не приймав участі у приватизації квартири, в якій раніше був зареєстрованим, знявся з реєстрації перед зверненням до суду

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала повністю. При цьому пояснила, що не вважає, що позивач є членом її сімї, розірвала з позивачем шлюб, подала документи на приватизацію квартири. Разом з позивачем проживала до 2015 року, з 2013 року проживали як сімя. В спірній квартирі проживала з народження, шлюб з позивачем уклала 24 вересня 2005 року, в вересні 2005 року позивач вселився в спірну квартиру, як її, відповідача, чоловік. Шлюб розірвано 22 червня 2015 року, позивач користувався спірною квартирою приблизно до серпня-вересня 2015 року. З питання приватизації звернулася в квітні 2015 року. В заяві про приватизацію не вказувала, що в цій квартирі проживає позивач. Останній зареєстрований в квартирі, де проживають його батьки, чи приймав він участь у приватизації тієї квартири, не знає. Рішення суду про те, що позивач втратив право користування спірною квартирою, нема. Також пояснила, що її батько помер в 2012 році. Додатково пояснила, що внаслідок розірвання шлюбу, не вважає позивача членом її сімї, останній зловживає спиртними напоями, не турбується про дитину. Під час шлюбу вона, відповідач, доглядала дитину, на даний час позивач сплачує аліменти на утримання дитини. Дитина не бажає відвідувати позивача. Спірна квартира належала її батькам, проживала з останніми. Позивач весь час проживав у своїх батьків, платив за те житло. Далі пояснила, що позивач жив в спірній квартирі, сімя в них була до 8 березня 2015 року. Її, відповідача, батько, не заперечував, щоб ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, батько був наймачем спірної квартири. Вона, відповідач також не заперечувала проти того, щоб позивач проживав у спірній квартирі. 8 березня 2015 року вона, відповідач, разом з сином залишила спірну квартиру, повернулася до квартири 1 червня 2015 року, позивач в цей час знаходився в квартирі. Потім позивач сказав, що поїде на море. Коли останній повернувся з відпочинку та зайшов в квартиру, то став себе погано поводити, тому вона викликала міліцію, робітник міліції, який приїхав, розмовляв з позивачем на балконі. Далі позивач залишив квартиру, забрав свої речі. Далі пояснила, що коли позивач повернувся з відпочинку, то вона вже зібрала речі позивача та поставила їх в перегородку. Як після відпочинку позивач зайшов до квартири, бачила ОСОБА_9 Її, відповідача, батько, квартиру приватизувати не намагався. Приватизувати квартиру вона, відповідач, вирішила після розірвання шлюбу, так як раптово дізналися, що в подальшому приватизувати буде неможливо. Також зазначила, що до 8 березня 2015 року позивач був членом її сімї.

Також судом досліджені письмові заперечення відповідача ОСОБА_3, в яких вона зазначила, що з позивачем розлучені та не проживають разом з 8 березня 2015 року. На час, коли випадково дізналася про дану позовну заяву, позивач по справі вже не був членом її сім'ї, та при розгляді справи про розлучення не казав про те, що подав позов, навмисно приховуючи цей факт. Спірна квартира була надана її померлому батькові його сім'ї, до складу якої на той час входила його дружина, з якою він давно розлучився та його донька, та вони виїхали в невідомому напрямку ще задовго до її народження. Оскільки квартира була надана її батькові, та його сім'ї, до складу якої позивач не має ніякого відношення, вважає вимогу про визнання членом сім'ї безпідставною. Наполягає, що оскільки вони розлучені, позивач не має права ставити вимогу про визнання його членом її сім'ї, оскільки він їм не є. На час сумісного проживання позивач не бажав щоб його зареєстрували, весь час, коли він мешкав з нею, реєструватися в спірній квартирі він не бажав, заяви про порушення його права в суд не надавав, і тільки після того, як вона пішла від нього, він швидко виписався із житла своєї матері, де він брав участь у приватизації житла з його слів і має свою частку, та подав в суд позовну заяву з вимогою про визнання права користування іншим жилим приміщенням. Житловий кодекс України чітко роз'яснює поняття «член сім'ї наймача». Згідно роз'яснень, що містить п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем, спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Зазначає, що оскільки письмову згоду на вселення позивача ані вона, ані її покійний батько не надавав, та позивач по справі ніколи не виявляв бажання зареєструватися в даній квартирі, оскільки був зареєстрований у квартирі матері за адресою: АДРЕСА_5, з моменту коли вони з позивачем познайомилися і до 27 березня 2015 року, та зніматися з реєстрації категорично не бажав, до неї та її покійного батька з цим проханням не звертався, вважає, що підстав для скасування рішення і свідоцтва про право власності немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала, та пояснила, що позивач був зареєстрований в іншій, а не в спірній, квартирі. Також пояснила, що починаючи з 25 жовтня 2013 року по 22 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були однією сімєю, з юридичної точки зору позивач був членом сімї ОСОБА_3 Раніше ОСОБА_3 про приватизацію квартири не зверталася.

Представник відповідача виконкому Саксаганської районної у місті ради пояснила, що не визнає позов в частині визнанні недійсними рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру, в іншій частині при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Судом також досліджені письмові заперечення відповідача виконкому Саксаганської районної у місті ради, відповідно до яких згідно з рішенням виконкому районної у місті ради від 20 травня 2015 року №201 «Про здійснення приватизації державного житлового фонду», затверджено передачу у приватну власність громадян житлові приміщення за восьми адресами. Тобто, скасувавши зазначене рішення виконкому районної у місті ради, буде порушене законне право інших громадян на приватизацію житлових приміщень. А тому, виконком Саксаганської районної у місті ради заперечує у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині скасування рішення виконкому районної у місті ради від 20 травня 2015 року № 201. Відповідно до п. 17-19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; копія документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру; довідка про склад сім'ї та займані приміщення (береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло); копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. 27 квітня 2015 року до виконкому районної у місті ради надійшла заява ОСОБА_3 та пакет документів до неї щодо здійснення приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_6. У пакеті документів була подана довідка про склад сім'ї та займані приміщення, видана КП «ЖЕО №35» від 17 квітня 2015 року, де зазначено, що у реєстрації за вказаною адресою значаться: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до копії ордера №1460 від 26 серпня 1974 року, квартира за адресою: АДРЕСА_6 була надана ОСОБА_10 зі складом сім'ї: ОСОБА_11 та ОСОБА_12. Згідно з випискою з протоколу №10 від 25 жовтня 2013 року засідання житлової комісії КП «ЖЕО №35», змінено договір найма двокімнатної квартири з ОСОБА_10 на ОСОБА_3 у зв'язку зі смертю наймача. Вказує, що на момент здійснення приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_7 наймачем житлового приміщення була ОСОБА_3, а в реєстрації значились лише двоє осіб. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 не значився в реєстрації за адресою: АДРЕСА_7, приймати участь у приватизації зазначеної квартири він не мав законного права. Тому заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: вул. ОСОБА_13 (Мелешкіна)АДРЕСА_8, оскільки на момент здійснення приватизації зазначеної квартири не були порушені вимоги чинного законодавства України.

Представник третьої особи ТОВ «Житлосервіс КР» у судове засідання 8 грудня 2016 року прибув, але пояснень у звязку з оголошенням перерви у судовому засіданні, не надав, в подальшому третя особа до суду не зявлялася, подаючи заяви про розгляд справи за їх відсутності

Треті особи КП ДОР «Криворізьке БТІ», відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби КМУ юстиції, до суду не прибували, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи

Як показав свідок ОСОБА_14, знає ОСОБА_1 та ОСОБА_3, стосунки з ними нормальні, бував в спірній квартирі, ремонтував там компютер. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 жили нормально. В спірній квартирі проживали ОСОБА_1, ОСОБА_3, їхня дитина та батько ОСОБА_3, часто бачив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом на вулиці з дитиною. В травні 2015 року ОСОБА_1 сказав, що ОСОБА_3 виїхала із спірної квартири. Потім ОСОБА_1 поїхав у відпустку. Він, свідок, проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 близько двох років, знає, що ОСОБА_3 не працювала. Він, свідок, бачив, як позивач виносив пакети з речами, при цьому казав, що не може попасти в квартиру, так як змінені замки, казав, що його речі вже були зібрані.

Як показала у судовому засіданні свідок ОСОБА_15, вона доводиться рідною сестрою папи ОСОБА_3 Стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були нормальні. Її, свідка, брат скаржився, що його бє ОСОБА_1, тому просила ОСОБА_3 щоб вони залишили спірну квартиру. Дійсно дарувала позивачу шпагу, а потім її забрала. На даний час в спірній квартирі речей позивача не мається. Спірну квартиру отримував її, свідка, брат, останній не бажав реєструвати в квартирі позивача. ОСОБА_3 не працює близько 6 років, позивач працював. Після того, як шлюб між позивачем та ОСОБА_3 був розірваний, позивач певний час продовжував проживати в спірній квартирі. При яких обставинах позивач залишив квартиру, не знає, живе останній у своїй мами. В спірній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в окремій кімнаті. Її, свідка, брат ніколи не просив виселити ОСОБА_1 Коли ОСОБА_1 проживав в спірній квартирі, там були його речі, була останній раз на день народження в 2014 році, в цей день в квартирі були і інші родичі.

Як показала свідок ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знає, проживає з ними по сусідству, на одній сходинковій площадці. Позивач проживав в спірній квартирі приблизно 9-10 років, потім перестав жити. Після того, як шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, позивач продовжував жити в квартирі приблизно 3 місяці. Вона, свідок, бачила, як влітку 2015 року позивач виносив з квартири речі, двері в квартиру були відкриті. При цьому позивач сказав, що забирає речі, не скаржився, що його вигнали. Коли позивач повернувся з відпочинку, то був в нетверезому стані, бив по дверях, а свої речі забрав перед виїздом на відпочинок. Зі слів ОСОБА_3 знає, що між останньою та позивачем були скандали. Знає, що позивач ходив до магазину, робив покупки. Батько ОСОБА_3 казав, що нікого в спірну квартиру «прописувати» не буде, позивач та ОСОБА_3 проживали в одній кімнаті, а батько ОСОБА_3 в іншій кімнаті. Свої речі позивач виносив в присутності ОСОБА_3 Батько ОСОБА_3 в спірній квартирі проживав тривалий час, не висловлював бажання виселити з квартири позивача.

Як показав свідок ОСОБА_8, позивач доводиться йому рідним братом, ОСОБА_3 знає, стосунки нормальні. Позивач та ОСОБА_3 разом проживали з 2005 року по 8 березня 2015 року. В березні 2015 року позивач розповів, що є неприємності, тому приїхав до квартири, при ньому був скандал між позивачем та ОСОБА_3 з приводу того, що у останньої «хтось зявився». Він, свідок, взяв дитину позивача та ОСОБА_3 та пішов до свого дому. Потім ОСОБА_3 кудись уїхала, а через тиждень повернулася, знов між позивачем та ОСОБА_3 стався скандал, причини якого він, свідок, не зясовував. Після 15 березня 2015 року в спірній квартирі ОСОБА_3 не проживала, там проживав ОСОБА_1 Влітку 2015 року ОСОБА_1 поїхав відпочивати на море, а коли повернувся то повідомив, що не може потрапити в квартиру. Він, свідок, бачив, що речі позивача перебувають в перегородці, ці речі перенесли до батьків. В спірній квартирі залишилися речі ОСОБА_1 Останній проживав в спірній квартирі 10 років, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили в окремій кімнаті, брат був зареєстрованим в квартирі батьків, знятися з реєстрації не намагався, таке питання не поставало. Питання про реєстрацію в спірній квартирі ніколи не виникало.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: паспорт позивача (т.№1, а.с.6-7, 146-147), свідоцтво про шлюб (т.№1, а.с.9-10), свідоцтво про народження (т.№1, а.с.10), акт (а.с.11), довідка про зареєстрованих осіб та про склад сімї (т.№1, а.с.45), витяг з реєстру (т.№1, а.с.48), ордер (т.№1, а.с.58), рішення про приватизацію (т.№1, а.с.84-85), свідоцтво про право власності (т.№1, а.с.86), технічний паспорт (т.№1, а.с.87), повідомлення про зареєстрованих осіб (т.№1, а.с.121, 133), виписка з протоколу житлової комісії (т.№1, а.с.132), витяг з реєстру на ОСОБА_1 (т.№1, а.с.144), відповідь на звернення ОСОБА_3 (т.№1, а.с.218), рішення суду про розірвання шлюбу (т.№1, а.с.219), талон зняття з реєстрації (т.№1, а.с.229), рішення про приватизацію (т.№2, а.с.9), заява про передачу житла в приватну власність (т.№2, а.с.10), ордер (т.№2, а.с.11), виписка (т.№2, а.с.12), витяг з рішення про зміну договору найму (т.№2, а.с.13), довідка про зареєстрованих осіб та склад сімї (т.№2, а.с.14), довідка про склад сімї наймача (т.№2, а.с.15).

Суд, керуючись вимогами ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: паспорт позивача (т.№1, а.с.6-7, 146-147), свідоцтво про шлюб (т.№1, а.с.9-10), свідоцтво про народження (т.№1, а.с.10), рішення суду про розірвання шлюбу (т.№1, а.с.219), талон зняття з реєстрації (т.№1, а.с.229) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про місце реєстрації позивача, часу його перебування в шлюбі, наявність у позивача та ОСОБА_3 спільної дитини.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні акт (а.с.11) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про проживання позивача у спірній квартирі.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні довідку про склад сімї (т.№1, а.с.45) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про осіб, зареєстрованих у спірній квартирі.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні витяг з реєстру (т.№1, а.с.48) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, у чиїй власності перебуває спірна квартира.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні ордер (т.№1, а.с.58) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, кому саме виділялася спірна квартира.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: рішення про приватизацію (т.№1, а.с.84-85), свідоцтво про право власності (т.№1, а.с.86), технічний паспорт (т.№1, а.с.87), повідомлення про зареєстрованих осіб (т.№1, а.с.121, 133), виписку з протоколу житлової комісії (т.№1, а.с.132) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про приватизацію квартири, отримання свідоцтва про право власності, той обставини, хто з 25 березня 2013 року був наймачем спірної квартири.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні витяг з реєстру на ОСОБА_1 (т.№1, а.с.144) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи є у власності позивача житло, чи приймав позивач участь у приватизації квартири АДРЕСА_9.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні відповідь на звернення ОСОБА_3 (т.№1, а.с.218) неналежним доказом, так як цей доказ ані прямо, ані непрямо, не стосується предмета доказування, так як містить інформацію про погрози позивача ОСОБА_3 в серпні 2016 року.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: рішення про приватизацію (т.№2, а.с.9), заяву про передачу житла в приватну власність (т.№2, а.с.10), ордер (т.№2, а.с.11), виписку (т.№2, а.с.12), витяг з рішення про зміну договору найму (т.№2, а.с.13), довідку про зареєстрованих осіб та склад сімї (т.№2, а.с.14), довідку про склад сімї наймача (т.№2, а.с.15) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про прийняття рішення щодо приватизації спірної квартири.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_14 належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про проживання позивача у спірній квартирі, взаємини між позивачем та ОСОБА_3, залишення в травні 2015 року ОСОБА_3 спірної квартири, обставин залишення позивачем квартири.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_15 належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_3, наявності в спірній квартирі речей позивача, бажання батька ОСОБА_3 реєструвати в квартирі позивача, обставин того чи проживав позивач в спірній квартирі після розірвання шлюбу, чи мав намір батько ОСОБА_3 виселити ОСОБА_1

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_9 належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, який час позивач проживав в спірній квартирі, чи проживав в цій квартирі після того, як шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було розірвано, обставини, при яких позивач залишив квартиру, його стану, стосунків між позивачем та ОСОБА_3, бажання батька зареєструвати в квартирі позивача, бажання батька ОСОБА_3 виселити з квартири позивача.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_8 належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, який час разом проживали позивач та ОСОБА_3, взаємини між позивачем та ОСОБА_3, залишення ОСОБА_3 спірної квартири, обставини залишення позивачем спірної квартири, наявності в спірній квартирі речей позивача, місця реєстрації позивача.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_9М ОСОБА_8 та зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до переконання, що досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази є достовірними.

При цьому суд виходить з того, що достовірність таких доказів, як довідки про зареєстрованих осіб та про склад сімї (т.№1, а.с.45, т.№2, а.с.14), довідка про склад сімї наймача (т.№2, а.с.15) полягає в тому, що вони вірно відображають коло осіб, які зареєстровані в спірній квартирі, але стосовно осіб, які фактично проживали в квартирі, є недостовірними.

Суд вважає достовірними показання свідка ОСОБА_14, про проживання позивача у спірній квартирі, взаємини між позивачем та ОСОБА_3, залишення в травні 2015 року ОСОБА_3 спірної квартири, обставин залишення позивачем квартири, так як ці його показання не спростовуються будь-якими доказами по справі. При цьому, суд вважає, що та обставина, що в показаннях ОСОБА_14 відсутні відомості про конфлікти між позивачем та ОСОБА_3 викликані тим, що даний свідок не був близькою сторонам особою, і ця обставина не свідчить про неправдивість його показань.

Суд вважає достовірними показання свідка ОСОБА_15 про те, що стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були нормальні, що між позивачем та батьком ОСОБА_3 малися конфлікти, що дарувала позивача шпагу, що батько ОСОБА_3 не бажав реєструвати в квартирі позивача та не намагався виселити позивача з квартири, так як ці її показання не спростовуються будь-якими доказами по справі. Показання цього свідка в частині відсутності в квартирі речей позивача, суд знаходить недостовірними, так як позивач пояснив, що в спірній квартирі залишилася подарована йому холодна зброя, а свідок показала, що подаровану шпагу вона дійсно забрала з квартири.

Суд вважає достовірними показання свідка ОСОБА_9 про те, що позивач тривалий час проживав в спірній квартирі, що з ОСОБА_3 він мешкав в окремій кімнаті, проживав в цій квартирі після розірвання шлюбу, що між позивачем та ОСОБА_3 були конфлікти, що позивач ходив до магазину, робив покупки, що батько позивача не висловлював бажання виселити позивача та не мав бажання реєструвати позивача в квартирі, про те що позивач виносив свої речі, так як ці її показання не спростовуються будь-якими доказами по справі.

Суд вважає достовірними показання свідка ОСОБА_8 про те, що позивач тривалий час проживав в спірній квартирі, що з ОСОБА_3 він мешкав в окремій кімнаті, проживав в цій квартирі після розірвання шлюбу, що між позивачем та ОСОБА_3 були конфлікти, про те що позивач виносив свої речі та не міг потрапити до квартири, що позивач був зареєстрованим в квартирі своїх батьків, так як ці його показання не спростовуються будь-якими доказами по справі.

Пояснення позивача в частині часу проживання в квартирі, відсутності письмової згоди на вселення, ставлення батька ОСОБА_3 до його реєстрації, перебування на реєстрації за іншою адресою, зняття з реєстрації, є достовірними, так як не суперечать іншим доказам. Пояснення позивача про те, що ОСОБА_3 була відсутня в спірній квартирі починаючи з 8 березня 2015 року, що його речі із спірної квартири винесла ОСОБА_3, що він не міг потрапити до квартири після повернення з відпустки, що в квартирі залишилися його речі, також є достовірними, так як узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15, ОСОБА_8

Пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, з якого часу та на яких умовах проживав позивач у спірній квартирі, суд вважає достовірними. Пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що вона та позивач не проживають разом з 8 березня 2015 року, суд знаходить недостовірними, так як з показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що певний час після 8 березня 2015 року позивач та ОСОБА_3 проживали в спірній квартирі разом. Пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач брав участь у приватизації житла, спростовуються поясненнями позивача та витягом (т.№1, а.с.144), а тому є недостовірними.

Як передбачено ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Саксаганського районного суду від 22 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, з 8 березня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України з точки зору достатності і взаємного звязку всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

Відповідно до копії ордера №1460 від 26 серпня 1974 року, квартира за адресою: вул. Мелешкіна, 40/15 була надана ОСОБА_10 зі складом сім'ї: ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

ОСОБА_3 станом на 2005 рік проживала та була зареєстрована в спірній квартирі.

24 вересня 2005 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3, від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в 2005 році вселився до спірної квартири, де на той час проживав також батько ОСОБА_3 ОСОБА_16

Письмову згоду на вселення позивача інші особи, які проживали в квартирі, не надавали.

ОСОБА_16 не бажав реєструвати в спірній квартирі позивача, не наполягав на виселенні ОСОБА_1

За життя ОСОБА_16, позивач та ОСОБА_3 проживали в окремій кімнаті

Після смерті в 2012 році ОСОБА_16, 25 жовтня 2013 року був укладений договір, згідно якого ОСОБА_3 визначена як наймач квартири.

В спірній квартирі позивач проживав до вересня 2015 року, з позовом про його виселення ніхто до суду не звертався.

8 березня 2015 року позивач залишила спірну квартиру, через деякий час повернулася до неї, а потім знов залишила та почала наполягати щоб позивач залишив квартиру. До 8 березня 2015 року позивач та ОСОБА_3 вели спільне господарство, виховували спільну дитину, турбувалися один про одного.

22 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

З позовом до суду про виселення позивача або про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, ОСОБА_3 не зверталася, рішення суду про виселення позивача або про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, не мається.

Місце проживання позивача з 1998 року по 27 вересня 2015 року було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

27 квітня 2015 року ОСОБА_3 подала до виконкому Саксаганської районної у місті ради заяву та пакет документів до неї щодо здійснення приватизації квартири за адресою: вул. Мелешкіна, 40/15. У пакеті документів була подана довідка про склад сім'ї та займані приміщення, видана КП «ЖЕО №35» від 17 квітня 2015 року, де зазначено, що у реєстрації за вказаною адресою значаться: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 травня 2015 року виконкомом Саксаганської районної ради було прийняте рішення №201 від 20 травня 2015 року, яким ОСОБА_3 та ОСОБА_7 передано у власність по ? частині спірної квартири.

Рішенням виконкому Саксаганської районної ради №201 від 20 травня 2015 року також передано право власності на інші квартири іншим громадянам.

30 червня 2015 року видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_7, право спільної часткової власності на квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровано реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції від 22 липня 2015 року.

В вересні 2015 року ОСОБА_3 зібрала належні позивачу речі та винесла їх за межі квартири, і при повернення останнього з відпустки не впустила в спірну квартиру.

27 вересня 2015 року позивач знявся з реєстрації за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна, 40/223 та зазначив, що вибуває за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна, 40/15.

Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України та ЖК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожний має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 16 ЦК України передбачає такі способи захисту цивільних прав та інтересів як припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Обговорюючи обґрунтованість позовних вимог в частині визнання позивача членом сімї наймача та визнання права користування квартирою, суд виходить з наступного.

Як передбачено ст. 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина або чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач вселився в спірну квартиру як чоловік ОСОБА_3, яка проживала в цій квартирі разом із ОСОБА_16 З часу вселення в спірну квартиру до вересня 2015 року ця квартира була постійним місцем проживання позивача, останній вів з ОСОБА_3, яка стала наймачем квартири 25 жовтня 2013 року, спільне господарство, доглядав спільну дитину, між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_16 склався порядок користування приміщеннями квартири. Крім того, судом встановлено, що після розірвання шлюбу, приватизації квартири, позивач продовжував користуватися спірною квартирою. Також судом встановлено, що ОСОБА_16 та ОСОБА_3 не зверталися до суду про виселення позивача або визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою, рішення суду про виселення позивача або позбавлення його права користуватися спірною квартирою, не мається. Таким чином, враховуючи зазначені фактичні обставини та тривалий час проживання позивача в спірній квартирі, суд приходить до переконання, що в період з 23 жовтня 2013 року по 8 березня 2015 року ОСОБА_1 належав до членів сім'ї ОСОБА_3 При цьому суд бере до уваги, що законодавець не повязує набуття прав члена сім'ї наймача з фактом реєстрації в жилому приміщенні.

Також суд приходить до переконання, що позивач, як член сім'ї наймача, набув права користування спірною квартирою, не втратив цього права і має це право на даний час. Судом встановлено, що ОСОБА_3 заперечує право позивача користуватися спірною квартирою. Зважаючи на таку позицію відповідача ОСОБА_3, для захисту прав позивача належить визнати його членом сім'ї наймача спірної квартири та визнати за ним право користування цією квартирою.

Твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач не набув права користування спірною квартирою у звязку з перебуванням на реєстрації в іншому житлі, суд вважає такими, що не підлягають врахуванню. При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання визнається житло, в якому особа проживає, а реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання особи. Тобто реєстрація є встановленим законом способом фіксації фактичного місця проживання особи. На переконання суду, відсутність у позивача реєстрації в спірній квартирі, не спростовує обєктивного факту проживання позивача в спірній квартирі.

Як передбачено ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації. Судом встановлено, що позивач під час фактичного постійного проживання з 2005 року в спірній квартирі, не подав заяву про зняття з реєстрації в іншому житлі. На переконання суду, невиконання позивачем дій щодо зняття з реєстрації в іншому житлі, не спростовує обєктивного факту проживання позивача в спірній квартирі.

Обговорюючи обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва, суд виходить з наступного.

Згідно ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і

більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд; передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно; до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Судом встановлено, що позивач постійно, у тому числі на момент приватизації спірної квартири, мешкав в цій квартирі, набув прав наймача вказаної квартири, в приватизації іншого житла участі не приймав. Тому суд приходить до переконання, що позивач мав право на передачу йому у власність відповідної частки квартири, для проведення приватизації спірної квартири була необхідна його письмова згода. Також судом встановлено, що позивач не надавав письмову згоду на приватизацію спірної квартири. Суд приходить до переконання, що проведення приватизації без письмової згоди позивача, порушило його право на участь у приватизації. Тому для поновлення прав позивача є підстави визнати рішення виконкому про приватизацію спірної квартири та свідоцтва про право власності, видане на підставі цього рішення, недійсними та скасувати їх.

Разом з тим, суд бере до уваги, що рішенням виконкому Саксаганської районної ради №201 від 20 травня 2015 року також передано право власності на інші квартири, крім спірної, іншим громадянам.

Тому визнання недійсним рішенням в цілому, може порушити права інших громадян, і суд вважає, що є підстави визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради №201 від 20 травня 2015 року лише в частині приватизації квартири АДРЕСА_10, тобто є підстави визнати недійсним та скасувати п. 1.6 зазначеного рішення.

Заперечення проти позовних вимог про визнання недійсним рішення виконкому про приватизацію, представник відповідача виконкому Саксаганської районної у місті ради обґрунтовує тим, що на момент здійснення приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_6, наймачем житлового приміщення була ОСОБА_3, в реєстрації значились лише двоє осіб, а оскільки ОСОБА_1 не значився в реєстрації за вказаною адресою, то приймати участь у приватизації зазначеної квартири він не мав законного права. Судом встановлено, що станом на прийняття рішення про приватизацію, позивач відповідно до зазначених вище вимог ЖК України, був членом сім'ї наймача спірної квартири та мав право користування цією квартирою, судового рішення про позбавлення позивача права користування цією квартирою, не існує. Тому позивач мав право на участь у приватизації спірної квартири, але внаслідок необізнаності виконкому про те, що позивач був членом сім'ї наймача спірної квартири та мав право користування цією квартирою, виконком прийняв рішення про приватизацію квартири з порушенням прав позивача. Позиція представника виконкому, з якої вбачається, що участь в приватизації мають право приймати лише зареєстровані в квартирі особи, не узгоджується з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який не повязує участь у приватизації з фактом реєстрації, але беззаперечно наділяє правом на участь у приватизації осіб, які є членами сім'ї наймача. Тому вказані заперечення суд вважає необґрунтованими.

Також, заперечуючи проти позову, представник виконкому вказує на те, що згідно з рішенням виконкому районної у місті ради від 20 травня 2015 року №201 «Про здійснення приватизації державного житлового фонду», затверджено передачу у приватну власність громадян, житлові приміщення за восьми адресами. Заперечення виконкому в цій частині суд вважає обґрунтованими.

Позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_11 (колишня «Мелешкіна») у м. Кривому Розі, шляхом виключення запису про здійснену державну реєстрацію даної квартири з Державного реєстру прав на нерухоме майно, суд вважає необґрунтованим виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Суд прийшов до переконання, що рішення виконкому та свідоцтво про право власності на спірну квартиру, на підставі яких була проведена реєстрація прав, є недійсними та підлягають скасуванню. Тому, відповідно до вказаної норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор зобовязаний внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав. Судом встановлено, що на час розгляду справи державний реєстратор не виконав цих, передбачений законом дій, а тому у позивача не мається підстав звертатися з такими позовними вимогами.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України звернувся до суду з позовом до відповідачів за захистом своїх порушених прав на користування житлом та на участь у приватизації.

Таким чином, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника, пояснення представника відповідача виконкому Саксаганської районної у місті ради, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд переконаний, що задоволення позовних вимог позивача буде відповідати такому, передбаченому ст.1 ЦПК України, завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ.

Згідно ст. 88 ЦПК України на користь позивача належить стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1523 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 47 Конституції України, ст.ст.15, 16, 215 ЦК України, ст.ст.9, 64, 65 ЖК України, ст.ст.1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 1, 10, 11, 88, 155, 208, 210, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_3, наймача квартири АДРЕСА_10 у період з 25 жовтня 2013 року по 8 березня 2015 року.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою №15 будинку №40 по вул. Володимира Великого у м. Кривому Розі.

Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №201 від 20 травня 2015 року в частині приватизації квартири АДРЕСА_10.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 30 червня 2015 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №201 від 20 травня 2015 року.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1523 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов