АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Кравець В.А., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «КРЕДИТ ЄВРОПАБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири фіктивним, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом, уточнивши який, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. 12 лютого 2009 року за реєстровим № 521, що вчинений між відповідачами.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 є позичальником за договором про надання споживчого кредиту № 00009-EL-75 від 04 вересня 2008 року, укладеним із Банком, сума кредиту на дату його укладення була 4000000,00 доларів США.

У березні 2012 року позивач отримав рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 37640769,84 грн. та 25900,00 грн. третейського збору та отримав виконавчий лист про його примусове виконання. Відділом примусового виконання рішень ДВС України було відкрите виконавче провадження.

27 серпня 2015 року позивачу з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, стало відомо про належність спірної квартири ОСОБА_3 на підставі Договору дарування. Таким чином, позивач вважав, що ОСОБА_2 знаючи про існування значної суми заборгованості перед Банком та розуміючи про ризик стягнення з нього заборгованості в майбутньому, здійснив дарування належного йому майна для уникнення його примусового стягнення, а тому, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування квартири є фіктивним правочином. (а.с.1-4, 181-182)

Відповідачі проти позову заперечували за його безпідставністю, крім того, просили суд застосувати до вимог Банку позовну давність, оскільки Банку ще на початку 2012 року було відомо про укладення даного договору дарування квартири. Зазначили, що посилання Банку на фіктивність договору дарування квартири є надуманими, оскільки ще протягом півтора року після укладення договору ОСОБА_2 продовжував добросовісно сплачувати заборгованість перед банком, не ухиляючись від виконання умов кредитного договору, крім того квартира не перебувала ні в заставі, ні в іпотеці в Банку. (а.с.70-73, 168-172, 179-180)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання фіктивним договору дарування квартири відмовлено. (а.с.192, 194-198)

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин та доказів якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. (а.с.203-206)

В судовому засіданні представник позивача Кондрашин І.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи сповіщались встановленим порядком про що у справі є докази. (а.с. 234-240)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України така неявка не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є позичальником за договором про надання споживчого кредиту № 00009-EL-75 від 04 вересня 2008 року, укладеним із Банком, сума кредиту на дату його укладення була 4000000,00 доларів США.

12 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (рідна сестра ОСОБА_2) було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, згідно якого остання отримала у дарунок квартиру АДРЕСА_1. (а.с.139)

3 березня і 12 березня 2009 року та 05 січня 2012 року відповідач ОСОБА_2 звертався до Банку з проханням зменшити суму щомісячних платежів та надати відстрочку виконання кредитних зобов'язань.(а.с. 124-125, 173-174)

27 травня 2009 року Банк заявив вимогу до ОСОБА_2 про дострокове виконання кредитних зобов'язань та повернення усієї суми кредитних коштів разом із нарахованими відсотками.(а.с. 126)

23 березня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК» заборгованість в розмірі 37 614 869.84 грн., та витрати, пов'язані з вирішенням спору Третейським судом в розмірі 25 900 грн., а всього - 37 640 769.84 грн. 25 червня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, а 22 квітня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «КРЕДИТ ЄВРОПА БАНК».(а.с. 5-10)

Позивач у поданій позовній заяві не заперечував того, що 03 березня 2009 року відповідач ОСОБА_2 звертався до Банку з пропозицією зменшення суми щомісячних платежів, з травня 2009 року зменшення розміру фактично сплачених платежів, а з червня 2010 року перестав сплачувати гроші за кредитним договором. Такі пояснення позивача підтверджуються наданими до суду доказами.(а.с. 1-4, 13-26)

За довідкою форми 3 в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_2, останній знятий з реєстрації 14 листопада 2015 року. (а.с. 27, 147, 153)

Листом ДП «КиївГазЕнерджи» від 11 лютого 2016 року № 204/01 було повідомлено, що за переданою ЖЕКом інформацією, в квартирі зареєстрована одна особа та особовий рахунок НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_3 (а.с.80)

За повідомленням ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» від 19 жовтня 2016 року, для квартири № 18 у вищевказаному будинку з 01 січня 1999 року відкрито особовий рахунок, за яким обліковується спожита електрична енергія та оплати за неї, власником особового рахунку є ОСОБА_2, договір про користування електричною енергією не укладався. За вищевказаним особовим рахунком оплати за період з 2009 по 2011 роки не надходили. У період з 2012 по 2016 роки включно надійшли оплати за спожиту електричну енергію із зазначенням у платіжному документі прізвища особи, яка є власником особового рахунку на загальну суму 133.5 грн.(а.с. 94-95)

ЛистомКомунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18 липня 2016 року № 02/10/00/1-222, було повідомлено, що за вказаною адресою нарахування комунальних послуг в 2009 році та по 14 листопада 2015 року проводилось на одну зареєстровану особу, а саме ОСОБА_2 (а.с.152)

Згідно із довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18 серпня 2016 року № 10/05-197, ОСОБА_3 була власником особового рахунку в квартирі АДРЕСА_1 з 11 лютого 2009 року по 15 січня 2016 року та комунальні послуги сплачувала в повному обсязі. (а.с.188)

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довестисуду відсутністьв учасниківправочину намірустворити юридичнінаслідки

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Разом з тим сама по собі наявність правовідносин з кредитного договору між Банком і ОСОБА_2, листування між ними у період березень 2009 року - січень 2012 року під час якого ОСОБА_2 просив Банк про зменшення кредитного навантаження, не спростовує того факту, визнаного Банком в позовній заяві, що боржник ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного Банком правочину і до травня 2009 року належним чином виконував кредитні зобов'язання і з червня 2010 року припинив сплачувати кредитні кошти. (а.с. 1-4)

Рішення Третейського суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку 37 640 769.84 заборгованості за кредитним договором було ухвалено 16 березня 2012 року тобто більше ніж через три роки після укладення оспорюваного правочину.

Оспорюваний Банком договір дарування квартири був укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 12 лютого 2009 року, тобто до настання вказаних обставин та за відсутності будь-яких вимог Банку про погашення заборгованості або рішень про її стягнення, тому доводиБанку, щоОСОБА_2розуміючи можливімайбутні труднощі щодо повернення кредиту завчасно уклав фіктивний правочин з рідною сестрою зметоюуникненняможливогозверненнястягненнянавищевказаногоквартиру,єприпущенням.

Відповідно до положень частини 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, представник Банку - Кондрашин І.В. в суді апеляційної інстанції не заперечував, що квартира, зазначена в оспорюваному договорі, не була предметом застави (іпотеки) або іншим чином обтяжена за вищевказаним кредитним Договором, Банку було відомо про належність ОСОБА_2 значних активів, за рахунок яких, у т.ч. здійснювалось погашення кредитної заборгованості, про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання в суді апеляційної інстанції.

Крім того, позивач не заперечував того, що на час укладення кредитного Договору від 04 вересня 2008 року йому було відомо про належність ОСОБА_2 частки квартири, що зазначена в договорі від 12 лютого 2009 року, проте з березня 2012 року, пред'явивши до виконання рішення Третейського суду про стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_2, і до серпня 2015 року Банк не заявив вимог щодо вказаної квартири або визнання недійсним оспорюваного правочину.

Наявність родинних зв'язків між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (рідна сестра ОСОБА_2), факт використання ОСОБА_2 місця реєстрації у подарованій рідній сестрі - ОСОБА_3 квартирі, не свідчить про фіктивність укладеного правочину.

Укладення договорів дарування частини цієї квартири у 2004 році та у 2008 році між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, як і наявність у останніх іншого житла не свідчить про фіктивність чи удаваність договору дарування вищевказаної квартири від 12 лютого 2009 року.

Тому, на думку колегії суддів, вказані обставини не можуть бути визнані доказом фіктивності укладеного договору дарування квартири від 12 лютого 2009 року.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України зазначену у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15, колегія суддів визнала неспроможними, оскільки у іншій справі суд розглядав вимоги про визнання договору недійсним, як укладеного внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України), в цій справі заявлено вимоги про фіктивність оспорюваного договору (ст. 234 ЦК України).

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України зазначену у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, колегія суддів відхилила, оскільки у цій справі судом встановлені інші обставини, зокрема відсутність будь-яких рішень про стягнення заборгованості на день укладення боржником оспорюваного правочину.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення вимог Банку про визнання недійсним (фіктивним) оспорюваного договору дарування квартири АДРЕСА_1.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДИТ ЄВРОПАБАНК» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.А.Кравець

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/1043/2017

Унікальний номер 761/25942/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Рибак М.А.

Доповідач Левенець Б.Б.