АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів: Мазурик О.Ф., Чобіток А.О.

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк», треті особи: ОСОБА_3, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 12 червня 2007 року між позивачем і Банком був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в розмірі 20950.50 доларів США для придбання автомобіля, зі сплатою 13% річних за користування кредитом, строк повернення кредиту - 12 червня 2013 року.

Цього ж дня між сторонами був укладений договір застави за яким позивач передав Банку у заставу вищевказаний автомобіль з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань, 12 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено договір поруки.

02 грудня 2008 року Позичальник та Банк уклали Додатковий договір № 1 до кредитного Договору, за яким збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 17.5%.

28 травня 2009 року Позичальник та Банк уклали Додатковий договір № 2 до кредитного Договору, згідно якого Позичальник скористався послугою «кредитні канікули», внаслідок чого термін повернення кредиту продовжено до 12 червня 2018 року і Графік погашення платежів було викладено у новій редакції.

24 червня 2009 року договір застави був розірваний.

В 2010 році Банк заявив до позичальника вимогу про стягнення 144058.21 грн. заборгованості за кредитним договором.

26 березня 2010 року Подільським районним судом міста Києва було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 144058.21 грн.

29 та 30 жовтня 2013 року на виконання вищевказаного рішення суду позивач сплатив заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 145 603.52 грн. та 28 травня 2015 року - 24163.39 грн.

В червні 2015 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за отриманням довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором.

Відповідач не визнає повне погашення заборгованості позивачем за вищевказаним кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати припиненими правовідносини за кредитним договором № 32/21 від 12 червня 2007 року, укладений між позивачем та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», в особі начальника відділення № 21 Першої Київської філії ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», в особі Шатіло І.С., вирішити питання розподілу судового збору та стягнути із відповідача на користь позивача 12526.60 грн. витрат на правову допомогу. (т.1 а.с.1-6, 84-87)

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2010 року, боржником було сплачено на користь Банку 144058.21 грн. Проте заборгованість позичальника перед Банком за вищевказаним кредитним договором станом на 11 вересня 2015 року складає в сумі 295 727.87 грн., з яких: 11312.38 доларів США заборгованість за тілом та відсотками по кредиту, що за курсом НБ України на дату розрахунку складало 245 920.27 грн., та 49 807.60 грн. штрафу(пені) за несвоєчасне погашення кредиту. (т.1 а.с.49-53)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», треті особи: ОСОБА_3, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими залишено без задоволення. (т.1 а.с.124-131)

Не погодившись з рішенням районного суду, 23 листопада 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 направила по пошті апеляційну скаргу. (т.1 а.с.137-153)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1, визнано припиненими правовідносини за кредитним договором № 32/12, укладеним 12 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», а також стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 511,56 грн. (т.1 а.с.183, 185-189)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.1 а.с.250-252)

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що районний суд не врахував вимог законодавства, обставин та доказів, які викладені на обґрунтування заявлених вимог і дійшов помилкових висновків по справі. (т. 1 а.с.137-147)

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_6 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача - Тищенко К.О. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (т.2 а.с.5-9)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 12 червня 2007 року між позивачем і Банком був укладений кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в розмірі 20950.50 доларів США для придбання автомобіля, зі сплатою 13% річних за користування кредитом, строк повернення кредиту - 12 червня 2013 року. (т.1 а.с.9-13)

Цього ж дня між сторонами був укладений договір застави за яким позивач передав Банку у заставу вищевказаний автомобіль з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань, 12 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено договір поруки. (т.1 а.с.14)

02 грудня 2008 року Позичальник та Банк уклали Додатковий договір № 1 до кредитного Договору, за яким збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 17.5%. (т.1 а.с.15-16)

28 травня 2009 року Позичальник та Банк уклали Додатковий договір № 2 до кредитного Договору, згідно якого Позичальник скористався послугою «кредитні канікули», внаслідок чого термін повернення кредиту продовжено до 12 червня 2018 року і Графік погашення платежів було викладено у новій редакції. (т.1 а.с.17)

24 червня 2009 року договір застави був розірваний за згодою сторін цього Договору. (т.1 а.с.18)

В 2010 році Банк заявив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості в повному обсязі і стягнення з боржника 144 058.21 грн. заборгованості за кредитним договором.

26 березня 2010 року Подільським районним судом міста Києва було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 144058.21 грн. (т.1 а.с.19-20)

29 та 30 жовтня 2013 року на виконання вищевказаного рішення суду позивач сплатив заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 145 603.52 грн. та 28 травня 2015 року - 24163.39 грн. (т.1 а.с.21-23, 63-66)

В червні 2015 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за отриманням довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором. (т.1 а.с.24)

Відповідач не визнав повне погашення заборгованості позивачем за вищевказаним кредитним договором, зазначив, що за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 березня 2010 року, боржником було сплачено на користь Банку 144058.21 грн. Проте заборгованість позичальника перед Банком за вищевказаним кредитним договором станом на 11 вересня 2015 року складає в сумі 295 727.87 грн., з яких: 11312.38 доларів США заборгованість за тілом та відсотками по кредиту, що за курсом НБ України на дату розрахунку складало 245 920.27 грн., та 49 807.60 грн. штрафу(пені) за несвоєчасне погашення кредиту. (т.1 а.с.49-57, 67-75)

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не суперечить вимогам законодавства.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16 та від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

За змістом положень ч. 1 ст. 598, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язку сторін зобов'язання.

Відсутність реального і своєчасного виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Саме на ці положення норм матеріального права звертав увагу суд касаційної інстанції скасувавши рішення апеляційного суду із направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до положень частини 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконання вищезазначених вимог процесуального закону, колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта про припинення правовідносин за кредитним Договором, у т.ч. з посиланням апелянта на пункт 5.2 кредитного Договору, враховуючи наступне.

За пунктом 2.4.3 укладеного сторонами кредитного Договору, в будь-якому випадку, при повному поверненні суми кредиту, розраховані проценти повинні сплачуватись одночасно з поверненням кредиту. При простроченні повернення кредиту проценти за користування простроченими до повернення сумами нараховуються в порядку визначеному в п.п. 2.4.1-2.4.2.

Відповідно до пункту 4 вищезазначеного Договору, в разі порушення строків погашення кредиту або сплати процентів, допущення інших порушень передбачених цим Договором, Позичальник сплачує Банку пеню, штраф або відшкодовує збитки в залежності від порушення умов цього Договору.

За положеннями пункту 5.2 вищевказаного кредитного Договору, сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання Позичальником зобов'язань по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів, а так само невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених п.п. 3.3, 5.1 цього Договору, є умовами при настанні яких припиняється кредитування Банком Позичальника, а Позичальник здійснює дострокове повернення отриманих кредитних коштів Банку, сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами.

Після повернення наданого кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, можливих штрафних санкцій дія цього Договору припиняється (п. 5.1 кредитного Договору).

Оскільки судове рішення від 26 березня 2010 року про стягнення кредитної заборгованості з боржника останній виконував сплатою грошей частинами 29жовтня 2013 року, 30 жовтня 2013 року і 28 травня 2015 року, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та пунктів 2.4.3, 4, 5.1 - 4.2 кредитного Договору кредитодавець має право заявляти вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Визначення розміру заборгованості та його обґрунтованості, як того просив представник позивача ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції, не є предметом спору у цій справі, оскільки таких вимог ОСОБА_1 або Банк в суді першої інстанції не заявляли, тому, з огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів відхилила відповідні доводи.

Висновок районного суду в мотивувальній частині(абз. 8 стор. 3), що продовження нарахування Банком заборгованості по сплаті основного боргу, процентів в доларах США не оспорюється сторонами в судовому засіданні, колегія суддів визнала помилковим, оскільки позивач наполягав на припиненні правовідносин за кредитним Договором у зв'язку із його виконанням.

Проте й довід апелянта, що нібито районним судом зроблений висновок про можливість відповідача здійснювати такі нарахування, зокрема боргу за тілом кредиту, є припущенням, оскільки таких висновків судове рішення не містить.

З огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів відхилила доводи апелянта із посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ст.1212 ЦК України. оскільки таких підстав і обґрунтувань заявлених вимог позовна заява не містить.

Отже, суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову про припинення правовідносин за укладеним сторонами кредитним Договором, вірно по суті вирішив справу, а неповнота судового розгляду районного суду, на наявність якої посилався апелянт, не призвела до неправильного вирішення справи та усунута судом апеляційної інстанції.

З огляду на положення частини 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

на рішення

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

А.О.Чобіток

Справа № 22-ц/796/1102/2017

Унікальний номер 761/22801/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Осаулов А.А.

Доповідач Левенець Б.Б.