АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1597/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П. Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у червні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 002660, укладеного з відповідачем 27 травня 2016 року, із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача коштів у розмірі 23 000 гривень.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 травня 2016 року він, знайшовши на сайті olx.ua оголошення про продаж акційного автомобіля ЗАЗ Forza, 2014 року випуску, звернувся до представництва ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» для його купівлі. Представником вказаної компанії Промановською Л.М. йому було надано на аркуші паперу банківські реквізити товариства для оплати частини коштів (предоплати) за автомобіль. На прохання представника компанії цього ж дня 27 травня 2016 року ним було здійснено перерахування коштів у розмірі 23 000грн.

Позивач стверджував, що представник компанії не надала йому достатньо часу прочитати значний за обсягом договір фінансового лізингу і запевнила, що там все добре і чим швидше він підпише договір, тим швидше отримає акційний автомобіль.

Підписавши договір фінансового лізингу № 002660 та приїхавши до дому, він почав уважно ознайомлюватись з умовами договору та виявив, що замість погодженої ціни автомобіля в 115 000грн. було зазначено 230 000грн., а також не було вказано року випуску автомобіля ЗАЗ Forza. При цьому, сплачений ним платіж виявився адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, а не авансовим платежем за автомобіль, як він думав, та не підлягає поверненню, що не передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг», а відповідач ввів його в оману.

Крім того, позивач зазначав, що його не було повідомлено про те, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу, що на момент підписання договору йому відомо не було, проте вплинуло б на його рішення вступати у договірні відносини з цією компанією.

Також позивач стверджував, що укладений договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, що вказує на його нікчемність.

На обґрунтування порушення його прав як споживача, позивач посилався на те, що

- 2 -

товар, за який він частково сплатив кошти у розмірі 23 000грн., не було йому пред'явлено для огляду в день підписання документів та сплати коштів. Також вказаний договір містить несправедливі умови, серед яких є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю/виконавцю, можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни (п.1.7, 9.4), встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 3.2.1) та право збільшувати лізингові платежі (які є істотною умовою договору фінансового лізингу) в односторонньому порядку, у випадку зміни податків та прирівняних до них платежів, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.10.5).

Також позивач вважав несправедливими умовами, зазначені у п. 12.1 договору, згідно яких споживач, у випадку розірвання договору з власної ініціативи, не отримує повернення адміністративного платежу, а також повинен сплатити штраф у розмірі 40% від авансових платежів, при цьому аналогічних чи схожих умов в договорі для відповідача не наведено.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позову.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, так як включення до договору умови про сплату адміністративного платежу не відповідає положенням Закону України «Про фінансовий лізинг».

Також представник позивача вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги численні порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які були викладені у позовній заяві, а вирішуючи питання про наявність у відповідача права на укладення договорів фінансового лізингу без наявної на те ліцензії, послався на розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року № 21 та довідку про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг, всупереч положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг», який має вищу юридичну силу.

Крім того, на думку представника позивача, суд першої інстанції не встановив, що спірний договір було укладено без відповідного дозволу (ліцензії) та мети настання правових наслідків, що є підставою для визнання такого договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.97), у судове зсідання свого представника не направив, клопотання про перенесення судового засідання не подав, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 травня 2016р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 002660, предметом якого є автомобіль ЗАЗ Forza.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 9126,98 доларів США, авансовий платіж - 50% від вартості предмета лізингу у розмірі 4 563,49 доларів США, щомісячний лізинговий платіж - 380,29 доларів США, адміністративний платіж - 912,70 доларів США та комісія за передачу предмета лізингу - 3% - 273,81 долара США.

На виконання умов договору 27 травня 2016р. позивач сплатив на рахунок відповідача 23 000грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності.

- 3 -

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору свідчить про те,що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Зокрема, пунктами 9.4.-9.8. спірного договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору, лізингоодержувач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу, також лізингоодержувач зобов'язаний здійснити одноразову доплату комісії з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3% від вартості предмета лізингу на моменту його купівлі. При цьому, умови договору не містять права лізингоодержувача на розірвання договору та повернення сплачених платежів у разі збільшення вартості предмета лізингу.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5)

Пунктом 10.13. передбачено, що в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність; збільшення або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні у іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку та інше.

- 4 -

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, а у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, і при цьому не зазначається, що сплачені споживачем платежі повертаються (пункт 10.15 договору).

Згідно з пунктом 10.14 договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Також пунктом 12.3. договору визначено, що максимальний термін повернення грошових коштів лізингоодержувачу становить 30 банківських днів. При цьому, пункти договору не містять умов відповідальності лізингодавця у разі недотримання цієї умови договору, хоча пунктом 12.4. встановлена відповідальність лізингоодержувача у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-3020цс15.

Аналіз вищезазначених норм спірного договору фінансового лізингу, укладеного сторонами 27 травня 2016р., свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача;у пунктах 12.1, 12.2, 12.4, 12.7, 12.11 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

Суд першої інстанції вказаних норм матеріального права та правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даного спору не врахував, у порушення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України не навів відповідних мотивів, на підставі яких відступив від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у вищезазначеній справі, та прийшов до безпідставного висновку, що спірний договір у повному обсязі відповідає вимогам Закону України «Про захист споживачів», а його умови є справедливими та не порушують прав позивача, як споживача.

Правомірними вважає колегія суддів і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Пунктом 2 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що надання фінансових послуг є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

- 5 -

Пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Отже, надання послуги з фінансового лізингу підлягає ліцензуванню.

Таке ж роз'яснення надано у листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 22 березня 2016р. (с.с.41).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Наявність у відповідача довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11 червня 2015р. про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, не звільняє відповідача від обов'язку отримати ліцензію на надання послуги з фінансового лізингу та здійснювати свою діяльність тільки у разі отримання такої ліцензії.

Доводи відповідача про те, що згідно роз'яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спірного договору з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України, недійсним.

Статтею 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що за провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, без ліцензії чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування посадові особи суб'єктів господарювання несуть адміністративну відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно частини 2 даної норми у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Отже, у разі відсутності ліцензійних умов, вказана норма звільняє суб'єкт господарювання від відповідальності, встановленої Кодексом України про адміністративні правопорушення, за здійснення господарської діяльності без відповідної ліцензії, проте, не є підставою для відмови у застосуванні положень ст. 227 ЦК України, якщо про це заявлено стороною договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що включення до договору умови про сплату адміністративного платежу не відповідає положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки у статті 16 вказаного закону визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно умов спірного договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви визначення платежу к квитанції на сплату.

Отже, визначення у договорі сплати лізингоодержувачем адміністративного платежу не суперечить положенням ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

- 6 -

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За спірним договором позивач сплатив на рахунок відповідача 23 000грн. Так як спірний договір визнається недійсним, з відповідача підлягає стягненню сплачена позивачем грошова сума.

На підставі ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002660, укладений 27 травня 2016р. між Товариством з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 23 000грн. та 1212грн. 64коп. сплаченого судового збору, а всього 24 212грн. 64коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: