У Х В А Л А

іменем україни

01 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Редакція газети Зоря» про відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що придбавши газети «Зоря» (м. Дніпропетровськ) № 59 (21361) від 27 липня 2012 року, № 61 (21363) від 03 серпня 2012 року та № 63 (21365) від 10 серпня 2012 року, видавником яких є комунальне підприємство «Редакція газети Зоря», він виявив протиправне використання оригінальної назви його твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» в оголошенні під заголовком «Куплю». «ІНФОРМАЦІЯ_1» - це акварельний малюнок його авторства, про що свідчить його авторське свідоцтво НОМЕР_1 від 30 березня 2012 року. На оригіналі твору назва не зазначена. За умовами ліцензійного договору від 07 травня 2012 року він продав право на відтворення, опублікування, розповсюдження обмеженої кількості екземплярів твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» громадянину Російської Федерації ОСОБА_5 У відповідача дозволу на відтворення його твору немає.

Враховуючи викладене та те, що сумарний тираж зазначених трьох номерів газети склав 101 731 екземплярів, позивач просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 7 629 825 доларів США (по 75 доларів США за кожен із 101 731 екземплярів твору, надрукованого в розповсюджених газетах).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надав преюдиційних судових рішень про встановлення вини відповідача у порушенні його авторства, а також не довів, що назва твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» є предметом його творчої діяльності та є оригінальною.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 належить авторство на акварельний малюнок «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що свідчить авторське свідоцтво НОМЕР_1 від 30 березня 2012 року. На оригіналі твору назва не зазначена. За умовами ліцензійного договору від 07 травня 2012 року він продав право на відтворення, опублікування, розповсюдження обмеженої кількості екземплярів твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» громадянину Російської Федерації ОСОБА_5

Згідно з ч. 1 ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався не те, що у газетах «Зоря» (м. Дніпропетровськ) № 59 (21361) від 27 липня 2012 року, № 61 (21363) від 03 серпня 2012 року та № 63 (21365) від 10 серпня 2012 року, сумарний тираж яких склав 101 731 екземплярів, протиправно використано оригінальну назву його твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» в оголошенні під заголовком «Куплю».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв'язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є, зокрема, піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення.

За захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. Зокрема, подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій. (п. «г» ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки твердженням позивача про те, що назва твору розглядається як твір і охороняється відповідно до Закону України «Про авторське право і суміжні права», а використання такої назви є підставою для відшкодування матеріальної шкоди, у тому числі упущеної вигоди за порушення авторського права.

Посилання судів на недоведеність позовних вимог з підстав відсутності процесуальних рішень щодо встановлення вини відповідача у завданні позивачеві збитків є помилковим, оскільки наявність або відсутність такої вини з урахуванням доведення авторства позивачем підлягає доведенню саме у цій справі (ст. 10, 60 ЦПК України).

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М.Фаловська