Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3366/16-ц
Провадження №: 2/332/59/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2017 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді Безлер Л.В.,
при секретарі Жечевій А.В.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург - 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-
У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги із наведених вище підстав, просив суд їх задовольнити. Також зазначив, що його середньомісячна заробітна плата складала 1000 гривень, середньоденна - 125 гривень, робочих днів на місяць - вісім.
Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні також наполягала на задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи їх вищенаведеним.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району, яка залучена судом до участі у розгляді справи, до судового засідання не з`явилася, надавши письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог із зазначенням про розгляд справи за відсутності третьої особи та вирішення справи на розсуд суду.
Так, начальником УПСЗН ЗМР по Заводському району Касянок О.В. зазначено, що листом Департаменту соцзахисту №04.2-29 від 04.02.2016 року повідомлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24.12.2015 року до ст.119 КЗпП України внесено зміни та скасовано з 01.01.2016 року бюджету компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку, що зберігається за працівниками , призваними (прийнятими) на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Тобто гарантовану законом виплату середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації або прийняті на військову службу за контрактом тощо, мають здійснювати самі роботодавці. При цьому залишається чинною Постанова КМУ від 04.03.2015 року №105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» (далі Порядок), однак її реалізація здійснюється за рахунок і в межах асигнувань передбачених у державному бюджеті, які на 2016 рік не передбачені. 09.03.2016 року відповідачем у справі надано звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації тощо. Звіти направлено до Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації. Фінансування буде проведено після надходження відповідних коштів.
Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, допитавши свідка, дослідивши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши наявні у справі докази, які мають значення для розгляду спору по суті,в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з трудової книжки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , позивач перебував у трудових відносинах із Обслуговуючим гаражним кооперативом «Металург-2» та на підставі наказу №8 від 05.02.2013 року був прийнятий на посаду охоронця (а.с.6).
Із довідки ОГК «Металург-2» від 29.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 працював в ОГК «Металург-2» охоронцем і заробітна плата за період з 01.09.2014 року по 31.07.2015 рік складала 1000 гривень щомісячно (а.с.9).
Згідно з військовим квитком на ім`я ОСОБА_1 , останнього призвано до Збройних Сил України 05.09.2014 року, наказом військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 №2 від 05.09.2014 року призначено передовим авіанавідником, наказом 395 від 01.07.2015 року командиром протитанково-кулеметного взводу метопіхотної роти (а.с.11).
Відповідно до довідки військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 №61 від 25.01.2016 року ОСОБА_1 призваний з 05.09.2014 року на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , демобілізований 31.10.2015 року. Приймав безпосередню участь в АТО з 24.10.2014 року по 28.12.2014 року (а.с.66).
Відповідно до записів у трудовій книжці, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , останній з ОГК «Металург-2» звільнений 01.08.2015 року за власним бажанням (а.с.6).
У відповідності до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, що діяла на той час) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Як стверджує позивач та не заперечується представник ОГК «Металург-2» працівнику ОСОБА_1 під час його перебування на військовій службі було збережено місце роботи, проте заробітна плата за період з вересня 2014 року по липень 2015 року включно виплачена не була.
Представник відповідача зазначив, що ОГК «Металург-2» було подано відповідні звіти про компенсацію виплати середнього заробітку ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення у лютому 2016 року. Кошти кооперативу не було виділено із Державного бюджету і це, в свою чергу, унеможливлює здійснити позивачу грошової компенсації в розмірі його середньомісячного заробітку.
Стаття 115 Кодексу законів про працю України передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановленні колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Частиною першої ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.
Згідно ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Пункт 3 Порядку, затвердженого Постановою КМУ 04.03.2015р. №105, бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу. Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Відповідно до пункту 4 Порядку, для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям
За правилами пунктів 5, 6 Порядку обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України.
З наданої позивачем довідки від 29.03.2016 року виданої відповідачем вбачається, що ОСОБА_1 працював в ОГК «Металург-2» охоронцем і заробітна плата за період з 01.09.2014 року по 31.07.2015 рік складала 1000 гривень щомісячно (а.с.9).
Під час розгляду справи позивач повідомив, що його середньомісячна заробітна плата складала 1000 гривень, середньоденна 125 гривень з урахуванням 8 робочих днів на місяць.
В судовому засіданні представник відповідача визнав, що ОСОБА_1 приймався на роботу із виплатою заробітної плати в розмірі 1000 гривень щомісячно, середньоденна заробітна плата складала 125 гривень, робочих днів на місяць 8. Ці дані також були підтверджені і свідком ОСОБА_4 , яка працює в ОГК «Металург-2» бухгалтером.
Відтак, суд вважає, що в даному випадку порушуються конституційні та трудові права працівника через невиплату йому середньомісячної заробітної плати, яка зберігається за працівником в силу прямої вказівки Закону, а тому зазначений позивачем розрахунок заборгованості є вірним і підлягає задоволенню.
Посилання відповідача, що невиплата середньомісячної заробітної плати пов`язана із неподанням ним вчасно звітів та неотриманням із бюджету компенсації з посиланням на Порядок, затверджений КМУ 04.03.2015р. №105, а також на те, що ОГК «Металург-2» є неналежним відповідачем в даному випадку є неправомірним.
Так, вказаний Порядок регулює спрямування бюджетних коштів підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу. ОГК «Металург-2» було відомо про факт мобілізації ОСОБА_1 на військову службу і зобов`язане було виконувати вимоги Порядку для отримання бюджетних коштів на компенсацію для виплати працівнику його середнього заробітку, чого зроблено не було, а не покладати виконання умов Порядку на працівника, який в цей час проходив військову службу.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати суд виходить з такого.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зі змінами та доповненнями, суд встановивши при розгляді справи, що робітнику не були виплачені при звільнені всі належні йому суми, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таким чином, оскільки відповідач не провів виплату позивачу всіх належних їй сум при звільнені, на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 01 серпня 2015 року по вересень 2016 року, в межах пред`явлених позовних вимог.
Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку проводиться відповідно до Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, виходячи з середньоденної заробітної плати, розрахованої із заробітної плати за фактично відпрацьований час протягом 2-х місяців перед звільненням.
Відповідно до наданої позивачем довідки його заробітна плата за останні два місяці, що передували звільненню складає: червень 2016 р. 1000 грн., липень 2016 р. 1000 грн. Як зазначено сторонами кількість встановлених робочих днів на місяць складала 8 днів, середньоденний заробіток 125 гривень.
Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду.
Керуючись ст. ст.10,11,60,88,209,212,213-215,218 ЦПК України, суд-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Обслуговуючого гаражного кооперативу «Металург - 2» на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.
Вступна та резолютивна частини рішення виготовленні в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 23.01.2017 року. Повний текст рішення виготовлено 25.01.2017 року.
Суддя Л.В.Безлер