Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачук О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.

Кафідової О.В., УмновоїО.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта» про стягнення заборгованості за процентами за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен банк Аваль») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 04 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 391 000 грн зі сплатою 19 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені договори поруки.

Також зазначав, що 10 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Андрушівського районного нотаріального округу у Житомирській області ВальчукомО.М., зі змінами та доповненнями від 05 вересня 2007 року, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_5 зобов'язалася повернути кредит у розмірі 391 000 грн, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції.

19 листопада 2007 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено інший кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит на споживчі потреби у розмірі 181 000 грн зі сплатою 14 % річних.

З метою забезпечення своєчасного повернення отриманих за кредитним договором коштів, 19 листопада 2007 року між банком, ОСОБА_4., ОСОБА_6, Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта» (далі - ТОВ «Дельта») було укладено договори поруки.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 червня 2013 року стягнуто з позичальника та поручителів на користь банку заборгованість за кредитними договорами.

Однак рішення суду не виконане, що не припиняє правовідносин сторін кредитного договору.

Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року у розмірі 40 901 грн 62 коп., за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 82 677 грн 01 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат

А також просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 82 677 грн 01 коп., судовий збір у розмірі 619 грн 09 коп.; стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також із ОСОБА_6 та ТОВ «Дельта», заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року у розмірі 40 901 грн 62 коп. та судовий збір у розмірі 619 грн 09 коп.

Для задоволення вимог АТ «Райффайзен банк Аваль» за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 111 766 грн 65 коп. звернути стягнення на житловий будинок літ. «А», загальною площею 163,7 кв. м, житловою площею 72,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_5 Встановити спосіб реалізації вищевказаного нерухомого майна шляхом його продажу на прилюдних електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 20 000 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»: з ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за кредитними договорами від 04 вересня 2007 року у розмірі 82 677 грн 01 коп., від 19 листопада 2007 року у розмірі 40 901 грн 62 коп.; із ОСОБА_4, ОСОБА_6 на заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року у розмірі 40 901 грн 62 коп.; із ОСОБА_4, ТОВ «Дельта» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року у розмірі 40 901 грн 62 коп.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 квітня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, зі змінами та доповненнями від 05 вересня 2007 року, а саме: на нерухоме майно - житловий будинок літ. «А», загальною площею 163,7 кв. м, по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, у рахунок задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 82 677 грн 01 коп., що складається з: 56 820 грн 07 коп. - сума несплачених відсотків; 3 488 грн 85 коп. - штрафні санкції за відсотками; 22 368 грн 09 коп. - штрафні санкції за кредитом.

Встановлено спосіб реалізації нерухомого майна - житлового будинку літ. «А», загальною площею 163, 7 кв. м, по АДРЕСА_1, шляхом його продажу на прилюдних електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 04 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 391 000 грн під 19 % річних.

На забезпечення належного виконання зобов'язання між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори поруки.

10 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Андрушівського районного нотаріального округу Вальчуком О.М., зі змінами та доповненнями від 05 вересня 2007 року, відповідно до умов якого іпотекодавець зобов'язалася повернути кредит у розмірі 391 000 грн сплатити проценти за його користування та штрафні санкції.

19 листопада 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит на споживчі потреби у розмірі 181 000 грн зі сплатою 14 % річних.

З метою забезпечення своєчасного повернення отриманих за кредитним договором коштів, 19 листопада 2007 року банком було укладено договори поруки із ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ТОВ «Дельта».

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області 14 червня 2013 року стягнуто з позичальника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ТОВ «Дельта» на користь банку заборгованість за кредитними договорами.

Однак рішення суду не виконане, що не припиняє правовідносин сторін кредитного договору.

Також встановлено, що станом на 13 липня 2015 року утворилась заборгованість, а саме: 82 677 грн 01 коп. - заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року, з яких: сума несплачених відсотків - 56 820 грн 07 коп; штрафні санкції за відсотками в сумі 3 488 грн 85 коп., штрафні санкції за кредитом в сумі 22 368 грн 09 коп., а також 40 901 грн 62 коп. - заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року, з яких: сума несплачених відсотків - 32 344 грн 42 коп.; штрафні санкції за відсотками в сумі 1 579 грн 96 коп.; штрафні санкції за кредитом в сумі 6 977 грн 24 коп.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а відтак банк правомірно нарахував заборгованість за відсоткам та пенею. Правильність проведення позивачем розрахунку заборгованості перевірено судом і не заперечувався відповідачами.

Крім того, відповідно до п. 1.1 договору іпотеки, який було укладено між банком та ОСОБА_5 на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок переданого в іпотеку житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів, а також звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-1907цс16, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». В розумінні норми ст. 39 цього Закону зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, встановленої за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд, порушивши вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначив у рішенні необхідної складової, передбаченої цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як роз'яснено у ч. 2 п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних відносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК України щодо заставодавця).

Разом з тим суд апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення одночасно стягнув заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2007 року у розмірі 82 677 грн 01 коп. та звернув стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення вимог за вказаним кредитним договором, тоді як одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення суми заборгованості за кредитним договором є дійсно виконанням зобов'язання у подвійному розмірі.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вищевказаного не врахував, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного що призвело до неправильного вирішення спору та в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-77цс16, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» до іншої юридичної особи - ТОВ «Дельта», які виникли з укладеного між ними договору поруки та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (ст. 12 ГПК України), та позов юридичної особи до фізичної особи, які можуть бути самостійним і окремим предметом позову.

З огляду на ці обставини рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог до ТОВ «Дельта» підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ч. 1 п. 1 ст. 205, ч. 1 п. 3 ст. 342 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта» скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Кафідова

О.В.Умнова