АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/5636/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/68/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несплату аліментів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несплату аліментів та заподіяної моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840 грн. пені за несвоєчасну сплату аліментів та 551,20 грн. судового збору в дохід держави. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, тому просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача 2792 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 та 5 000 грн. моральної шкоди.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що у сторін спору є спільна дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, котрий проживає з позивачкою та перебуває на повному її утриманні, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/6576/13 ц від 14 травня 2013 року.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду вілд 23 серпня 2005 року з відповідача стягнено на користь позивачки аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошові й сумі в розмірі 100 грн. щомісячно, починаючи стягувати з 21.07.2005 року і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист №2-7636, направлений до примусового виконання в Тернопільський міський відділ ДВС.

01.10.2013 року позивачка звернулася до суду з позовом про зміну розміру аліментів, стягуваних за рішенням суду від 23.08.2005 року, і просила стягнути з відповідача аліменти в сумі 600 гривень щомісячно.

Рішенням суду від 23.12.2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково - вирішено змінити розмір стягуваних аліментів і стягувати в користь позивачки на утримання сина по 500 гривень щомісячно, починаючи з 01.10.2013 року, про що видано виконавчий лист №607/7959/13-ц, котрий пред'явлено до примусового виконання в перший відділ ДВС .

Дане рішення було ухвалене за участі представника відповідача, котрий був присутній в судовому засіданні при проголошенні рішення.

Згідно довідки ДВС від 08.07.2015 року за №27916 та розрахунку заборгованості по аліментах від 06.03.2015 року, складеного державним виконавцем Першого відділу ДВС ТМУЮ, вбачається, що з жовтня 2013 року по березень 2015 року виконавцем нараховувалися аліменти відповідачу, виходячи із суми 500 грн. і борг відповідача становив 4585, 18 грн.

У березні 2015 року відповідачем було сплачено на рахунки ДВС 6385, 18 грн., які виконавцем зараховано в рахунок погашення боргу по ВЛ №2-7636 , і при цьому утворився надлишок коштів в розмірі 1800 гривень.

09.03.2016 року державний виконавець Першого відділу ДВС ТМУЮ склав розрахунок заборгованості по аліментах відповідача перед позивачкою за новим рішенням суду про зміну розміру стягуваних аліментів від 23.12.2014 року, згідно якого (розрахунку) за період жовтень 2013 року - березень 2016 року борг ОСОБА_1 перед позивачкою із сплати аліментів склав 6700 гривень.

Згідно ч.1 ст. 196 СК при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Верховний Суд України у справі № 6-94цс15 від 01.07.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування, зробив правовий висновок, відповідно до якого, за правовою природою пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст.196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів, а сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачували. Тобто, неустойка (пеня) рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

Визначаючи обсяг та межі відповідальності боржника при утворенні заборгованості, потрібно враховувати, що відповідно п.п.22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було сплачено на рахунок Першого відділу ДВС згідно копій квитанцій: від 27.04.2015 року на суму 200 грн., від 22.06.2015 на суму 200 грн., від 23.07.2015 року на суму 500 грн., від 20.08.2015 року на суму 500 грн., від 25.09.2015 року на суму 500 грн., від 20.10.2015 року на суму 500 грн., від 08.12.2015 року на суму 500 грн., від 28.12.2015 року на суму 500 грн., від 25.01.2016 року 500 грн., від 22.03.2016 року 500 грн., від 01.03.2015 року 500 грн.

Враховуючи встановлені обставини справи та вимоги закону суд першої інстанції правомірно стягнуто пеню за несплату аліментів за січень 2015 року (місяць, в якому ОСОБА_1 не сплатив позивачці аліменти в сумі 500 гривень) - в розмірі 155 грн., за лютий 2015 року (місяць, в якому ОСОБА_1 не сплатив позивачці аліменти в сумі 500 грн.) в розмірі 140 гривень; за травень місяць 2015 року, та часткове виконання за червень в розмірі 200 грн., а тому стягнуто пеню в розмірі 155 грн. за травень та 90 грн. за червень 2015 року; за листопад 2015 року та лютий 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивачки пені відповідно 155 грн. та 145 грн., а всього - 840 грн.

Суд підставно прийшов до переконання про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментах за період з жовтня 2013 року по січень 2015 року, яка нарахована від зміненої суми аліментів (500 грн.) згідно рішення суду від 23.12.2014 року, оскільки рішення суду про зміну розміру аліментів ухвалено судом 23.12.2015 р. у відсутність відповідача, а дата початку стягнення аліментів у новому розмірі зазначена судом із жовтня 2013 року, про що відповідач не знав.

Доводи ОСОБА_3 з приводу того, що передплата у сумі 1800 грн., внесена відповідачем в рахунок погашення заборгованості по аліментах за виконавчим листом №607/17959/13-ц не може перекривати суму боргу за січень, лютий, березень та частково в розмірі 300 грн. за квітень 2015 р., колегія вважає необгрунтованим.

Відповідає вимогам закону та встановленим обставинам по справі і висновок суду про те, що позивачкою не доведено, а у судовому засіданні не здобуто доказів спричинення їй винними діями відповідача моральної шкоди.

Посилання позивачки на те, що дитина часто хворіє та вона є малозабезпеченою особою, само по собі не може бути підставою для стягнення пені та моральної шкоди, а може бути підставою для стягнення з відповідача коштів та додаткових витрат при підтвердженні їх наявності.

Висновки суду позивачкою у встановленому законом порядку не спростовані.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді : М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська