Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 433/1565/16-ц
Провадження № 22ц/782/996/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року лютого «1» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення

Троїцького районного суду Луганської області від 1 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Луганська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Луганська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначав, що вона є власником квартири, яка розташована за адресом: м. Луганськ, кв. ВатутінаАДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані її дочка ОСОБА_4, чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_3, який є відповідачем по справі.

Останній починаючи з 2009 року і по теперішній час не проживає у квартирі, речей та майна його не залишилось, оскільки він виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де тимчасово зареєструвався.

Зазначає, що через проведення у місті Луганську АТО, відповідач відмовляється приїхати із Росії до м. Луганська щоб знятися з реєстраційного обліку у квартирі, але він не заперечує проти того, щоб знятися з реєстрації у належній їй на праві власності квартирі, про що склав на її ім'я довіреність, в якій, зокрема, уповноважує її зняти його з реєстраційного обліку.

Вона зверталась в паспортний стіл, в органи ДМС України, але їй роз'яснили, що необхідно мати оригінал паспорту відповідача для зняття з реєстраційного обліку, або звернутись до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Через проведення АТО у місті Луганську, вона має намір продати вказану квартиру та виїхати на підконтрольну Україні територію, проте майбутній покупець вимагає від неї зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб у квартирі.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 1 листопада 2016 року вирішено, у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Луганська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалення рішення про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 є власником квартири № 28 у будинку № 3а на кв. Ватутіна, м. Луганська, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23.11.2007р. за № 1700, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією технічного паспорту на квартиру.

Відповідно до копії паспорту серія ЕН № 328897 на імя ОСОБА_3, він значиться зареєстрованим в квартирі за адресом: м. Луганськ, кв. ВатутінаАДРЕСА_1.

21.06.2016 року ОСОБА_3 оформлена нотаріальна довіреність 77 АВ 0589670 м. Москва, згідно до якої він довірив ОСОБА_2 представляти його інтереси у всіх організаціях та установах України, у тому числі щодо питань зняття його з реєстраційного обліку за адресом м. Луганськ, кв. ВатутінаАДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, місцевий суд вважав, що право позивача, як власника квартири, щодо користування та розпорядження нею квартирою в даному випадку не є порушеним, оскільки відповідач не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку у квартирі яка належить на праві власності позивачу, про що свідчить надана ним позивачу довіреність на зняття його з реєстраційного обліку у квартирі № 28 у будинку № 3а на кв. Ватутіна, м. Луганська. Тобто в даному випадку між позивачем та відповідачем відсутній спір про порушене право, оскільки відсутня одна зі складових юридичної конструкції спору про право, а саме відсутнє невиконання відповідачем вимоги позивача. Невизнання цивільного права позивача на зняття з реєстраційного обліку відповідача за наданою останнім довіреністю на ім'я позивача органом, який проводить зняття з реєстраційного обліку позивачем не доведено, оскільки про це не надано суду належного доказу, який би підтверджував відмову цього органу у знятті з реєстрації відповідача. Докази, які надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог в даному випадку не підлягають правовій оцінці судом, внаслідок того що судом встановлено відсутність спору про порушене право позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, ухвалене у справі судове рішення, зазначеним вимогам закону, не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, предявлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, наявність у позивача довіреності наданої відповідачем не вирішує спір про порушене право і не свідчить про виконання відповідачем вимоги позивача.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11 знайшов своє втілення концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК, а саме, що не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у звязку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями), роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз'яснення п. 10 постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.50).

На підтвердження обґрунтування позовних вимог, а саме відсутності в квартирі члена сім'ї без поважних причин понад один рік, позивач надала суду документ виданий у м. Луганську на тимчасово окупованій території - Акт від 14.07.2016 року, завірений МКП «Центрожилком».

В Україні визнається та діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на які надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства України.

Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», які говорять про те, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватись, якщо їх невизнання тягне за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що «держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки від імені або щодо Намібії, але, «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів».

Така позиція знайшла своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», визнається джерелом права в Україні.

Так, у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey 18/12/1986&45), Європейський суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, а у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey 10/05/2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23/02/2016 &142) Європейський суд приділив значну увагу аналізу цьому висновку.

У справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) Європейський суд з прав людини констатував: «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно робити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [Європейський судом з прав людини]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Спираючись на сформульований у вищезазначеній справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зауважив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи те, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, колегія суддів, оцінила документи, видані МКП «Центрожилком», установою в окупованому Луганську, як докази, адже це має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відтак, встановивши, що відповідач ОСОБА_3 самостійно вирішив не проживати в даній квартирі, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не бере, спірною квартирою не цікавиться, з вимогами про його вселення до квартири не звертався та будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості його непроживання не було, а також, що перешкод у проживанні в квартирі йому ніхто не чинив, що останній не подав жодного доказу на підтвердження поважності причини відсутності у спірному житловому приміщенні більше року, колегія суддів, прийшла до висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою № 28 у будинку № 3а на кв. Ватутіна, м. Луганська.

Разом з цим, позовні вимоги щодо зобовязання зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресом місто Луганськ квартал Ватутіна квартира № 28 в будинку № 3 А предявлені до Управління Державної міграційної служби України у Луганській області та Луганської міської ради, проте, зазначені установи залучені до участі в справі в якості третіх осіб, однак, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 30 ЦПК України).

За таких обставин, у задоволені вказаних позовних вимог слід відмовити з цих підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, - підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 1 листопада 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби України у Луганській області, Луганська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 28 в будинку № 3 А на кварталі Ватутіна міста Луганська.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про зобовязання Луганську міську раду, Управління Державної міграційної служби України у Луганській області зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресом місто Луганськ квартал Ватутіна квартира № 28 в будинку № 3 А - відмовити за необґрунтованістю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: