Справа № 639/9146/16-ц
Провадження № 2/639/608/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив ухвалити рішення, на підставі якого визнати за ним право власності на ? частину кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він з 07.07.2006 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2

Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 року.

В період шлюбу подружжям була придбана кімната АДРЕСА_3. Право власності на вищезазначене нерухоме майно було зареєстровано на ім'я відповідача.

Позивач вважає, що оскільки спірне майно було придбано під час шлюбу, вона є сумісною власністю подружжя, а тому він має право на його ? частину в порядку поділу майна.

Вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 03.12.2016 року в судовому засіданні позов підтримав просив суд його задовольнити та дав пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище.

Представник відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01.11.2016 року в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю відповідача ОСОБА_2, оскільки було придбано за кошти від реалізації іншого нерухомого майна, право власності на яке у неї виникло до шлюбу та в порядку спадкування.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Оцінюючи докази, суд виходить з положень ст. 60 ЦПК України.

Так, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.07.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 року. ( а.с. 8)

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, і це підтверджується матеріалами справи, під час шлюбу, а саме 29.07.2013 року, подружжям було придбано нерухоме майно, а саме кімната АДРЕСА_3, яка є їх загальною сумісною власністю.

Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх загальною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 СК України майно, яке придбало подружжя під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві загальної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В., ОСОБА_2 придбала у власність кімнату АДРЕСА_1 Ціна продажу кімнати становить 136 080 грн. ( а.с. 28-29)

Як пояснив суду представник відповідача, дана кімната хоча і була придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак вона була придбана за особисті кошти відповідача, які вона отримала від продажу іншого нерухомого майна, право власності на яке вона набула в порядку спадкування.

Дійсно, як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 29.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В., ОСОБА_2, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали квартиру АДРЕСА_1. ( а.с. 26-27)

З тексту вищезазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_2 належить ? частки: ? частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 05 травня 1999 року, реєстраційний номер №6-99-188778, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 17.05.1999 року та записано у реєстрову книгу за №П-6-12270; ? частка, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого п'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, 26.11.2012 року за реєстровим №3-753, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, згідно Витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 10.12.2012 року, номер витягу 36643391, реєстровий номер 38252634, номер запису П-6-12270 в книзі І; ? частка, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого п'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, 26.11.2012 року за реєстровим №3-755, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, згідно Витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації», 10.12.2012 року, номер витягу 36643391, реєстровий номер 38252634, номер запису П-6-12270 в книзі І, та зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.07.2013 року, згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого державним реєстратором, приватним нотаріусом, Глуховцевою Н.В. Харківського міського нотаріального округу 29.07.2013 року, індексний номер витягу 7137683, номер запису про право власності 1896397, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

За домовленістю сторін ціна продажу встановлюється у розмірі 352 350 грн., які продавці отримали відповідно належним часткам від покупця повністю, ще до підписання цього договору.

Отже, судом встановлено, що відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_1, частка якого належала відповідачу ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, а також в порядку спадкування за заповітом, та придбання у власність відповідачем нерухомого майна (кімнати АДРЕСА_3) відбулося в один день, у одного нотаріусу, а отже у суду не має підстав ставити під сумнів позицію представника відповідача стосовно того, що спірне майно було придбано за особисті кошти відповідача, які були отримані від реалізації іншого нерухомого майна.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільної сумісною власністю подружжя, скільки набуте одним з подружжя, ОСОБА_2 за особисті кошти .

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме що спірне майно придбано подружжям за сумісні кошти.

Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 58-60, 114, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 18, 57, 60, 69-71 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Труханович