Справа № 361/8810/15-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/252/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 47 12.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю житлового будинку та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом і, з урахуванням уточнень, просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок площею 138,5 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1, та транспортний засіб марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, а також просив поділити це майно між сторонами, визнавши за ним та за ОСОБА_2 право власності по ? частині спірного майна за кожним.

В обґрунтування позову зазначав, що з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, під час якого ними за спільні кошти було збудовано вищевказаний житловий будинок із господарськими спорудами, однак право власності на будинок було оформлено на ОСОБА_2, а також під час перебування в шлюбі, сторонами було придбано автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Таким чином, вважає, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у рівних частках, але домовитися із відповідачкою про порядок поділу спірного майна не вдається, позивач змушений звернутись до суду із даним позовом з метою захисту своїх прав.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила визнати за нею право особистої власності на весь спірний житловий будинок та визнати за сторонами право власності на спірний автомобіль по ? частині за кожним, мотивуючи його тим, що спірне домоволодіння будувалося за її особисті кошти та кошти її доньки, ОСОБА_5, тому, на її думку, цей будинок відповідно до ст. 57 СК України є її особистою власністю.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року первісний позов було задоволено, визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_1, та транспортний засіб марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, а також визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 право власності на зазначені житловий будинок та автомобіль по ? частині за кожним і стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, первісний і зустрічний позови задовольнити частково, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірне майно було набуте подружжям під час шлюбу та за спільні кошти, то це майно підлягає поділу із визнанням права власності по ? частині цього майна за кожним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (Т. 1, а. с. 9,10).

За ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 11,12).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться житловий будинок, позначений на плані літерою «А-2», загальною площею 138,5 кв.м., житловою площею 67,4 кв.м., з надвірними будівлями: огорожа - «N» (Т. 1, а.с.13-16).

Відповідно до довідки № 327 від 04 березня 2016 року, виданої Виконкомом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, з 26 грудня 2012 року по теперішній час (Т. 1, а.с.91).

За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2008 роду випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХТ 231979 (Т. 1, а. с. 27).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3

ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Оскільки законодавцем презумується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, надав оцінку усім доказам, зібраним у справі, вірно встановив, що вказане домоволодіння та автомобіль були набуті подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, а ОСОБА_2 у свою чергу належним чином не було доведено, що спірний будинок був побудований за її особисті кошти, а також не доведено причинно-наслідкового зв'язку між тим, що ОСОБА_5 брала грошові кошти в кредит та позику для безпосереднього будівництва цього будинку, а тому дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апелянта про те, що ремонтно-будівельні роботи у спірному будинку здійснювалися за рахунок кредитних коштів ОСОБА_5 також не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи не підтверджується придбання будівельнихних матеріалів саме для обладнання цього будинку. Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що договір фінансування будівництва спірного будинку укладався саме з нею, не може бути підтвердженням факту зведення спірного домоволодіння саме за особисті кошти ОСОБА_2 та відсутності участі спільних коштів подружжя у цьому будівництві відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 309 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування. Тому, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: