Номер провадження: 22-ц/785/6615/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договорів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 27.06.2017 року,

встановила:

18.10.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, за яким просила визнати недійсними: договір факторингу від 22.02.2013 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині передачі боргу за кредитним договором №МL-502/003/2008 від 14.01.2008 року; договір відступлення права вимоги від 22.02.2013 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині передачі боргу за кредитним договором №МL-502/003/2008 від 14.01.2008 року; договір комісії від 22.02.2013 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в частині передачі боргу за кредитним договором №МL-502/003/2008 від 14.01.2008 року;

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що 22.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір відступлення права вимоги за кредитними договорами, договір комісії, а також договір факторингу, які стосувалися, зокрема, прав вимоги за кредитним договором №МL-502/003/2008 від 14.01.2008 року. Посилаючись на те, що договір відступлення прав вимоги та договір факторингу є різними між собою правочинами, звертала увагу на те, що неможливо встановити на підставі якого з них ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором. Вищевказані правочини вважала такими, що суперечать за змістом п.5 ст. 203 ЦПК України та які не направленні на настання реальних правових наслідків, оскільки при передачі заборгованості банки повинні були розділити боржників на фізичних та юридичних осіб. Також, згідно розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке було чинним на день укладання спірних договорів, було визначено коло субєктів, до яких право вимоги могло бути відступлено за договором факторингу, - ними могли бути лише субєкти господарювання, а тому оскаржуваний договір факторингу від 22.02.2013 року мав бути укладений з урахуванням вищевказаних вимог розпорядження Нацкомфінпослуг № 231.

Крім того, у нового власника права вимоги за кредитом повинна бути наявна фінансова ліцензія, тоді як на даний час ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виключено з Державного реєстру фінансових установ, а також анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК№241 та доповнення до нього від 03.12.2009 року, виданих ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Також, для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, необхідна наявність генеральної валютної ліцензії НБУ, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути стороною договору відступлення права вимоги.

Позивач також зазначала, що оскаржувані договори від 22.02.2013 року укладені зі значними порушеннями: договір відступлення прав вимоги не містить підписів та печаток сторін правочину та був укладений у м. Дніпропетровську, підписаний від представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - ОСОБА_3 У свою чергу, договір факторингу та договір комісії були укладені того ж дня у м.Києві та підписані тим самим представником ОСОБА_3 Посилалась на те, що відповідно до умов договору факторингу від 22.02.2013 року право вимоги переходить до фактора (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») з моменту зарахування коштів на рахунок клієнта (ПАТ «ОТП Банк»), то договір відступлення прав вимоги не міг бути укладеним у той же день з основним договором, який не набув законної сили. Крім того ОСОБА_2 зазначала, що відступлення права вимоги повинно бути здійснено з належним повідомленням боржника (позичальника), проте їй не було направлено відповідного письмового повідомлення від банку, досудова вимога правонаступника з належним підтвердженням набуття права вимоги нею також отримано не було. Також звертала увагу, що Законом України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банки мають право передавати право по стягненню заборгованості третім особам, якщо дані вимоги раніше були прописані в кредитному договорі, тоді як кредитний договір №МL-502/003/2008 від 14.01.2008 року не містить такої умови, тому відповідно ПАТ «ОТП Банк» не мав права передавати борг ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 27.06.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведені ті обставини, що оспорюванні договори порушують її права з посиланням на вимоги ст. 512 ГК України щодо переходу до нового кредитора всіх прав і обов'язків початкового кредитора, які існували на момент їх переходу, оскільки не зважаючи на те, що позивач не є стороною оскаржуваних договорів, однак, на її думку, сам факт їх укладання стосується цивільних прав та обовязків ОСОБА_2 Крім того зазначила, що районний суд не звернув увагу на те, що на момент укладення договору факторингу існували обмеження щодо виникнення договірних зобов'язальних відносин між сторонами в частині придбання фактором відступленої грошової вимоги за договорами факторингу до боржників фізичних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 14.01.2008 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», що змінив назву на ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-502/003/2008, відповідно до якого їй було надано кредит у розмірі 71 050,00 дол. США.

У забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі № 106.

У подальшому, 22.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу № б/н (а.с.10-18), відповідно до п.3.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає (відступає) Фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору.

Згідно до п.3.4 вказаного договору, клієнт зобовязаний відступити (передати) права за окремими договорами застави та/або договорами іпотеки, укладеними між клієнтом та боржниками для забезпечення виконання зобовязань за кредитними договорами. Передача таких договорів має бути оформлена відповідним договором про передачу прав на заставлене майно.

Згідно до додатку №1 до Договору факторингу від 22.02.2013 року (а.с.134-150), ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було передано право вимоги, зокрема, за кредитним договором № ML-502/003/2008 від 14.01.2008 року, позичальником за яким є ОСОБА_2

Того ж дня, 22.02.2013 року, між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено акт відступлення (приймання-передачі) кредитного портфелю (а.с.151-152).

Також, 22.02.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги (а.с.170-173), за пунктом 1.2 якого у звязку з укладенням договору факторингу №б/н від 22.02.2013 року між сторонами, ПАТ «ОТП Банк» передає та відступає ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №991.

За вказаним договором відступлення права вимоги від 22.02.2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за договором іпотеки № PML-502/003/2008, посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_7, номер в реєстрі №991 (додаток №1 до договору про відступлення права вимоги від 22.02.2013 року (а.с.174-176).

Згідно ст.1 договору факторингу №б/н від 22.02.2013 року, договір комісії це договір комісії між фактором (комітентом) та клієнтом (комісіонером), відповідно до якого комісіонер надавати послуги комітенту, повязані з організацією обслуговування кредитного портфелю та отримуватиме за це комісійну винагороду.

Тому, оскільки клієнт (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») потребує допомоги в організації обслуговування кредитного портфелю, зокрема, при отриманні платежів від боржників за відповідними кредитними договорами та договорами, 22.02.2013 року між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було також укладено договір комісії (а.с.155-167). Вказаний договір комісії від 22.02.2013 року стосувався і кредитного договору № ML - 502/003/2008 від 14.01.2008 року, за яким позичальником є ОСОБА_2 (додаток №1 до Договору комісії від 22.02.2013 року (а.с.168-169).

Обставини щодо укладення 14.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 («Позичальник») кредитного договору № ML - 502/003/2008, а також між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_8 договору поруки від 14.01.2008 року, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Крім того, зазначені обставини, а також факт набуття ТОВ «ОТП Факторинг України» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю б/н 22.02.2013 року права вимоги за вказаним кредитним договором № ML-502/003/2008 від 14.01.2008 року, встановлені судами при винесені заочного рішення від 19.06.2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 22.12.2015 року, частково залишеними без змін ухвалою ВССУ від 20.04.2016 року по справі № 522/16984/13-ц.

При цьому ВССУ ухвалою від 20.04.2016 року залишені без змін рішенням судів 1-ї та 2-ї інстанцій в частині задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про стягнення з відповідачів солідарно залишку по заборгованості за кредитом 55 158,34 дол. США, що в гривневому еквіваленті склало 440 880,61 грн. та суми відсотків, несплачених за користування Кредитом, у розмірі 8 777,27 дол. США, що у гривневому еквіваленті склало 70156,72 грн.

У звязку з цим та у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України рішення суду, яке набрало законної сили, є обовязковим для виконання на всій території України, тобто має преюдиційне значення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ст. 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.515 ЦКК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Поняття факторингу та його особливості визначені главою 73 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Положення ЦК України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола субєктів господарювання. Так, згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмету договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи до субєкту господарювання.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положеннями ч.4 ст.8 ЦПК у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує акт законодавства, який має вишу юридичну силу.

Hi Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

При цьому п.1 Розпорядження №231 від 03.04.2009 року виключав безпосередньо фізичних осіб з кола переліку осіб, що беруть участь в операції факторингу, оскільки передбачає таку сукупність ознак, як фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання та відповідно набуття відступленого права грошової вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року встановлено невідповідність зазначеного розпорядження №231 від 03.04.2009 року правовим актам вищої юридичної сили, зокрема ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги державне регулювання ринків фінансових послуг» та глави 73 ЦК України та визнано нечинним, таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов висновку, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Предмет Договору факторингу також відповідає вимогам ст. ст.1077, 1078 ЦК України, адже ним передбачено зобов'язання фактора (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») сплатити клієнту (ПАТ «ОТП Банк») грошові кошти в розмірі та порядку, зазначеному в розділі 5 цього Договору, та зобов'язання клієнта відступити за це фактору право грошової вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, зокрема, до позивача.

Отже, набуття ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до боржника фізичної особи ОСОБА_2, є правомірним.

Суд першої інстанції також звернув увагу, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 року внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Також, посилання позивача на те, що не чинний підзаконний акт не може бути підставою для визнання договору факторингу недійсним та підставу позову ОСОБА_2 стосовно того, що коло субєктів, до яких право вимоги могло бути відступлено за договором факторингу, становлять лише субєкти господарювання суд вважав необґрунтованою.

Стосовно посилань позивача як підставу недійсності оскаржуваних договорів, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути стороною договору факторингу, оскільки на теперішній час не є фінансовою установою та його свідоцтво анульовано суд враховував наступне.

У відповідності до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями ст.ст.4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

З тексту договору факторингу від 22.02.2013 року суд вбачав, що на момент його укладення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ України» (реєстраційне свідоцтво №241 від 03.12.2009 року). Зазначене підтверджено представником відповідача у письмових запереченнях (а.с.43), та у судовому засіданні.

Оскільки, суд досліджував правомірність та відповідність договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, то вбачав, що суб'єктний склад Договору факторингу від 22.02.2013 року відповідає вимогам ст. 1079 ЦК України, зокрема, фактором за цим договором є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що на моменту укладення оскаржуваних договорів було фінансовою компанією, видом діяльності якої є надання фінансових послуг.

Також суд вважав безпідставним твердження позивача, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому не має законного права приймати платежі від позичальника в іноземній валюті.

З цього приводу зробив висновок Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в ухвалі від 17.06.2015 року у справі №6-10382св15 зазначив, що «оформлюючи відступлення права вимоги банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 28.11.2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи», існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії)».

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (постанова Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014 року).

Згідно із ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

За таких обставин, на отримання права вимоги за заборгованістю ОСОБА_2 у гривнях Товариство не повинно мати ліцензію за здійснення валютних операцій, так як зобов'язання повинно виконуватися у гривні.

Також, згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд вбачав, що істотні умови Договору факторингу від 22.02.2013 року відповідають вимогам, встановленим законом для даного виду договорів.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що договір факторингу від 22.02.2013 року є укладеним у відповідності до вимог закону, при його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

При цьому, судом не прийняти до уваги посилання позивача стосовно того, що в один день не можуть бути укладені два договори (договір факторингу та договір відступлення прав вимоги) однією особою в різних місцях, оскільки дані посилання належними доказами не підтвердженні. Правомірність підпису уповноваженої особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна», наявна в оскаржуваних договорах, матеріалами справи не спростована.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Доводи позивача, що договір факторингу є недійсним, оскільки позивача не було повідомлено про укладений договір, районний суд вважав безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Суд вважав, що спірні договори відповідають вимогам законодавства, були спрямовані на реальне настання наслідків обумовлених ними, відповідають вимогам закону щодо форми та порядку укладення.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що оскаржувані договори не відповідають вимогам чинного законодавства та не відповідають положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України.

Крім того, суд враховував, що позивач ОСОБА_2 не є стороною оспорюваних правочинів, а за оспорюваними договорами (зокрема за договором факторингу від 22.02.2013 року) мало місце відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора, тому суд не вбачав порушення прав позивача, оскільки згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна. При цьому, суду не наведено доказів, яким чином внаслідок укладення оскаржуваних договорів були порушені зі сторони відповідачів прав позивачки.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України, 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Суд вбачав, що відповідачами під час укладання оспорюваного договору факторингу від 22.02.2013 року було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання ж позивача на відсутність фінансування і оплат з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ПАТ «ОТП Банк» за Договором факторингу від 22.02.2013 року також не підлягають врахуванню, оскільки такі обставини не свідчать про недійсність правочину, а можуть бути наслідком неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором факторингу, тоді як ст. 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами умов цього правочину.

Оскільки договір комісії від 22.02.2013 року та договір відступлення прав вимоги від 22.02.2013 року, були укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у звязку укладенням договору факторингу від 22.02.2013 року, суд вбачав, що вимоги ОСОБА_2 в частині даних договорів комісії та відступлення прав вимоги від 22.02.2013 року є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, тому відмовив у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Крім того колегія суддів зазначає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими висновками, висловленими в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-100цс13, від 02.12.2015 року у справі № 6-1502цс15, від 02.12.2015 року у справі № 6-1732цс15, від 25.05.2016 року у справі №6-503цс16, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_3 від 27.06.2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_9