Номер провадження: 22-ц/785/2086/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 червня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕККІТ БЕНКІЗЕР ХАУСХОЛД ЕНД» про поновлення на посаді, спростування неправдивої інформації, стягнення матеріальної та моральної шкоди та стягнення додаткової заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

14.01.2016 року до Овідіопольського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕККІТ БЕНКІЗЕР ХАУСХОЛД ЕНД» про поновлення на посаді, спростування неправдивої інформації, стягнення матеріальної та моральної шкоди та стягнення додаткової заробітної плати. В обґрунтування позивачка посилалася на те, що з 21 серпня 2013 року вона вступила в трудові відносини з відповідачем - ТОВ «РЕККІТ БЕНКІЗЕР Україна». Під час виконання своїх трудових обовязків її було безпідставно переведено на іншу посаду, при цьому працівники товариства розповсюджували неправдиву інформацію відносно неї. Окрім цього, позивачка зазначила, що під час виконання своїх обовязків вона використовувала своє майно. Відповідно до останньої редакції позовних вимог (т. 1, а.с.116-117) позивачка просить поновити її на посаді менеджера по роботі з ключовими клієнтами товариства, спростувати неправдиву інформацію поширену працівником товариства шляхом надіслання електронною поштою листів партнерам товариства з принесенням публічних вибачень перед позивачкою, стягнути з товариства матеріальну шкоду у розмірі вартості навігатора (модель GPS Prestigio 7795) 2500,00 (дві тисячі пятсот )гривень, та моральну шкоду у розмірі 144 000,00 (сто сорок чотири тисячі) гривень, стягнути з товариства неотримані доходи (додаткову заробітну плату у вигляді компенсації її вартості) у розмірі 45551,10 гривень.

22.06.2016 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (т. 1, а.с. 131-132).

06.07.2016 року не погоджуючись з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.06.2016 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення частково є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням процесуальних та матеріальних норм цивільного законодавства, а саме апелянт не згодна з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволені позовних вимог про спростування неправдивої інформації та стягнення моральної шкоди і додаткової заробітної плати. В обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на те, що при винесенні рішення судом було порушено положення ст.277 ЦК України та неправильно застосовані норми щодо визначення належного відповідача у вимозі про спростування неправдивої інформації. Крім того, апелянт вважає, що судом при прийнятті рішення щодо вимог про стягнення моральної шкоди не вірно визначено підстави її задоволення та не враховано обставини, на які посилається позивач. Також апелянт посилається на те, що відмовляючи у задоволені вимоги про стягнення додаткової заробітної плати у вигляді компенсації поїздки до Ірландії у розмірі 45551,10 грн., суд взагалі не оцінив жодних доказів наданих позивачем (т.1, а.с.136-139).

Справа знаходилась в проваджені колегії суддів апеляційного суду Одеської області - головуючий - суддя Фальчук В.П., судді Цюра Т.В., Таварткіладзе О.М. У звязку зі звільненням у відставку головуючого по справі судді Фальчука В.П., згідно з рішенням ОСОБА_4 Юстиції від 08.12.2016 року в порядку ст.11-1 ЦПК України справу було передано колегії суддів у складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Гірняк Л.А.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідача апеляційну скаргу просив відхилити.

За клопотанням сторін в суді апеляційної інстанції було допитано свідка.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представників сторін колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням предмету позову в частині поновлення на посаді в товаристві, та в звязку з тим, що позивачка не оскаржує наказ про припинення трудового договору від 25.01.2016 року, права та інтереси позивачки не порушуються, а доводи позивачки не знайшли своє обґрунтування.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в поновленні на роботі не оскаржується, в звязку зі звільненням позивачки за згодою сторін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині спростування неправдивої інформації поширеної комерційним менеджером товариства ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що в цій частині позовних вимог позивачка звернулась до неналежного відповідача, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Правильно відмовивши в задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції не врахував, що звертаючись до суду з позовною заявою та уточнюючи її в подальшому, позивачка посилалася на те, що неправдива інформація про неї була поширена комерційним менеджером ТОВ «РЕККІТ БЕНКІЗЕР Україна» ОСОБА_5 шляхом надіслання листа клієнтові компанії наступного змісту: «Добрий день шановні партнери. Є підозра, що ОСОБА_2 передала вам фіктивний гарантійний лист, так як комерційний директор був за кордоном і фактично не зміг би його підписати. Прошу вислати мені скан гарантійного листа, для розяснення». Відповідно до ст.277 ЦК України, поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Як розяснив ВСУ в постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» N 1 від 27.02.2009 «Про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В спорі що розглядається, вищевказаний лист позивачкою було оцінено як такий, що поширив недостовірну інформацію щодо неї. Разом з тим, якщо проаналізувати зміст листа, то з нього можливо зробити лише висновок про прохання надати відсканований гарантійний лист, який партнерам було передано позивачкою, оскільки у підписанта були сумніви щодо можливості його підписання комерційним директором. При цьому, способом ідентифікації цього листа було обрано особу, яка його передала контрагентам тобто позивачка по справі. Будь-якого твердження щодо підробки вказаного листа позивачкою лист не містить. Що стосується особистих міркувань позивачки, зокрема, в контексті наступного листа щодо її усунення від спілкування з контрагентами, то, оцінюючи такі дії як поширення недостовірної інформації та порушення її немайнових прав колегія суддів виходить з наступного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Такої інформації вказаний лист не містить. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Аналогічним чином, вказаний лист не містить негативної інформації щодо позивачки, як підписант листа, який був допитаний як свідок під присягою, так і представник не стверджували, що лист було підроблено та/або підроблено позивачкою, що вони підтвердили в судовому засіданні. Так само представник відповідача підтвердив відсутність претензій до позивачки в контексті наведеного епізоду з гарантійним листом, в звязку з чим було припинено службову перевірку. Як розяснив ВСУ в п. 19 своєї постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, вказане листування не містить фактичних даних про підробку гарантійного листа позивачкою, на що вона посилається в своєму позові, а в іншій частині листа, крім вищевказаного факту відсутності директора, він містить оціночні судження. При цьому оскільки відповідачем не стверджувалось про факт підробки гарантійного листа позивачкою, то не мало місце і розповсюдження негативної інформації щодо неї, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог, проте не з процесуальних міркувань, а по суті заявленого позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі вартості навігатора (модель GPS Prestigio 7795) 2500,00 гривень, та моральної шкоди у розмірі 144000,00 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що між поновленням на посаді з урахуванням тих обставин, які встановлені під час судового розгляду, та матеріальною та моральною шкодою відсутній прямий причино-наслідковий зв'язок, а тому, в цій частині позовні вимоги не знайшли своє підтвердження. Проте відмовляючи в задоволенні позову слід виходити з того, що позивачкою не доведено, що вказана шкода була завдана саме працівниками відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення недоотриманих доходів (додаткову заробітну плату у вигляді компенсації її вартості) у розмірі 45551,10 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що 25 січня 2016 року позивачка припинила трудові відносини з відповідачем на підставі ст.36 п.1 КЗпП України, відповідно до довідки на 15.12.2015 року дохід позивачки складав 165 534.05 грн. (а.с.46) згідно довідки по картковому рахунку позивачка від товариства на картковий рахунок отримувала заробітну плату ( а.с. 47-48), виходячи з вищевказаного позивачка не довела, що будучи працівником товариства вона додатково повинна була отримати премію за трудові успіхи чи за особливі умови праці, що передбачено ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», а тому в цій частині позовні вимоги не знайшли своє обґрунтування. Разом з тим, більш точним слід визнати те, що виходячи зі ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» вартість заохочувальної поїздки не відноситься до структури заробітної плати. При цьому, подібного роду заохочення регламентуються внутрішніми актами підприємства та відносяться до компетенції адміністрації. Відповідно підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а також не в повному обсязі враховані обставини справи, невірно застосовані норми матеріального права, що є підставою для зміни прийнятого судом першої інстанції рішення в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 червня 2016 року задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 червня 2016 року змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині, яка оскаржується - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8