Провадження № 2/522/4379/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в подальшому неодноразово уточнюючи його, та просить: визнати за нею право власності на цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7 визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; визнати за нею право на виплату їй 1 378, 00 грн. від пенсії, яку отримує ОСОБА_2 до 20 липня 2018 року; визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частці на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_8; квартиру та земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_9 а також визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частці на наступні майнові права: на квартиру АДРЕСА_3; на квартиру АДРЕСА_4; на квартиру АДРЕСА_5; стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму судового збору.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 05 липня 1986 року по 28 липня 2015 року вона з ОСОБА_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Під час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7 автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; квартира АДРЕСА_1; квартира АДРЕСА_2; квартира АДРЕСА_8; квартира та земельна ділянка, які розташовані в АДРЕСА_9 майнові права на квартиру АДРЕСА_3; на квартиру АДРЕСА_4; на квартиру АДРЕСА_5. Тому, позивачка вважає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки на даний час шлюбні відносини між позивачкою та ОСОБА_2 припинені, вона просить визнати за нею право власності на цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7 та визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4, а на все інше майно - визнати за ними право власності по 1/2 частці кожному.

Також позивачка вказує, що ОСОБА_2 отримує пенсію у розмірі 4 500, 00 грн. щомісячно, яка була додатковим джерелом доходу для сім'ї. Посилаючись на те, що їй 56 років, та вона не досягла пенсійного віку, ОСОБА_1 зазначає, що в неї є певні труднощі в працевлаштуванні. Розлучення з чоловіком потягло за собою втрату грошового забезпечення та неспроможність купувати продукти харчування, ліки та оплачувати комунальні послуги. Оскільки вона отримуватиме пенсію лише з 20 липня 2018 року, вона просить до цього часу визнати за нею право на виплату їй 1 378, 00 грн. від пенсії, яку отримує ОСОБА_2

В подальшому, з зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_2, в якій просить визнати за ним право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; квартиру АДРЕСА_8; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7.

При цьому ОСОБА_2 посилається на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, 04 вересня 2015 року він одружився з ОСОБА_3 Від шлюбу в них 07 листопада 2015 року народилась донька - ОСОБА_5. Крім того, на його утриманні знаходиться також донька ОСОБА_3 від першого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 з сім'єю мешкає в квартирі АДРЕСА_8. Крім того, у нього в користуванні знаходиться автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4. Тому, ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на вищевказане майно. В свою чергу, оскільки квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_10, а також цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7 знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_1, він просить визнати за нею право власності на вказане майно.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на всю квартиру АДРЕСА_8, та зазначили, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та на даний час вона використовується відповідачем в якості офісного приміщення, тому необхідно визнати по 1/2 частині за кожним з них.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву у повному обсязі, та заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині розподілу квартири та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_9, оскільки немає остаточних даних, що вони належать ОСОБА_2 Щодо майнових прав на квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12, то представник зазначив, що договори купівлі-продажу вищевказаних майнових прав були укладені ТОВ «Мастер Групп», а не ОСОБА_2, тому також йому не належать. Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2. ніколи не укладав. Також представник заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права на отримання частини від пенсії ОСОБА_2 в розмірі 1 378, 00 грн.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, вислухавши думки сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 05 липня 1986 року по 28 липня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі (Т. 1, а. с. 11), вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року, що набрало чинності, шлюб між сторонами було розірвано.

За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано наступне майно: автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; квартиру АДРЕСА_8, згідно договору №28/09 про пайову участь (інвестування) у будівництво житлового будинку від 28 вересня 2000 року; квартиру АДРЕСА_1, згідно акту приймання передачі від 07 березня 1996 року (Т. 1, а. с. 71); квартиру АДРЕСА_2, згідно акту приймання-передачі від 06 березня 1996 року та реєстраційного посвідчення №219 м/с від 29 квітня 1996 року (Т. 1, а. с. 20, 21); цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7, згідно договору купівлі-продажу від 03 серпня 2003 року (Т.1, а. с. 32).

Факт того, що вказане майно було придбане за спільні кошти подружжя не заперечувався представником ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Також у судовому засіданні встановлено, що квартира та земельна ділянка, які розташовані в АДРЕСА_9, належать ТОВ «Interarch», директором якого являється ОСОБА_4 (Т.1, а. с. 54).

Також позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частку майнових прав на квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12.

В матеріалах справи наявні копії договорів купівлі-продажу вищевказаних майнових прав від 28 січня 2011 року (Т. 1, а. с. 121, 126), сторонами яких є ТОВ «Мастер Групп» в особі директора ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Висотстрой». Таким чином, власником вищевказаних майнових прав є не ОСОБА_2, а ТОВ «Мастер Групп».

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Проте, жодних вимог ОСОБА_1 до вказаних товариств не пред'являла, та судом такі вимоги не розглядались.

Аналогічна позиція закріплена в постанові ВСУ від 02 жовтня 2013 року по справі №6-79цс13.

Тому, ані квартира та земельна ділянка, які розташовані в АДРЕСА_9, які є власністю ТОВ «Interarch», ані майнові права на квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_12, які є власністю ТОВ «Мастер Групп», а не ОСОБА_2, не можуть вважатись спільним сумісним майном подружжя.

Суд також вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 в частині поділу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3, оскільки як вбачається з відповіді СК «Будова» №94 від 18 лютого 2016 року, ОСОБА_2 не укладав жодних договорів з компанією щодо інвестування в будівництво вказаної квартири. Інших доказів укладення договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_1 до суду не надано.

Не знайшли свого обґрунтування в судовому засіданні і позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права на виплату 1 378, 00 грн. від пенсії, яку отримує ОСОБА_2, та доводи про те, що вона не працює, отримуватиме пенсію лише з 20 липня 2018 року, тобто по досягненню пенсійного віку, тому розлучення з чоловіком потягло за собою втрату грошового забезпечення та неспроможність купувати продукти харчування, ліки та оплачувати комунальні послуги.

Окрім того, як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1, 04 березня 2003 року вона була прийнята на роботу в ПП «Мастер-Арх» на посаду директора. Жодних записів щодо її звільнення з вказаної посади трудова книжка не містить, та до суду надано не було. У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що вона працює на даному підприємстві.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спільним сумісним майном подружжя являється наступне майно: автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; квартира АДРЕСА_8; квартира АДРЕСА_1; квартира АДРЕСА_2; цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7.

У судовому засіданні також доведено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, ОСОБА_2 04 вересня 2015 року одружився з ОСОБА_3 Від шлюбу в них 07 листопада 2015 року народилась донька - ОСОБА_5. Крім того, на його утриманні знаходиться також донька ОСОБА_3 від першого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1, а. с.192-194).

ОСОБА_2 з сім'єю мешкає в квартирі АДРЕСА_8, про що свідчить відповідна довідка про склад сім'ї та реєстрацію від 16 грудня 2016 року (Т. 1, а. с. 195).

Посилання ОСОБА_1 на те, що вищевказана квартира є нежитловим приміщенням, яке використовується в якості офісного приміщення, спростовуються витягом з Реєстру прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що вказана квартира є саме житловою.

Крім того, у ОСОБА_2 в користуванні знаходиться автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4.

Також судом встановлено, що в користуванні у ОСОБА_1 фактично знаходиться квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7, що не заперечувалось позивачкою в судовому засіданні.

Згідно висновків ТОВ «Ніка-Моріс» від 14 грудня 2016 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 972 704, 00 грн. (Т. 2, а. с. 1-38); квартири АДРЕСА_2 становить 917 750, 00 грн. (Т.1, а. с. 217-253); цегляного гаражного боксу АДРЕСА_7 становить 313 970, 00 грн. (Т. 2, а. с. 77-113); квартири АДРЕСА_8 становить 2 921 795, 00 грн. (Т. 2, а. с. 39-76); згідно висновку ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» від 15 грудня 2016 року ринкова вартість автомобіля НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4, становить 288 258, 95 грн. (Т. 2, а. с. 197-216).

Враховуючи, що сукупна вартість квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також цегляного гаражного боксу АДРЕСА_7 становить 3 204 424, 00 грн., а сукупна вартість квартири АДРЕСА_8, та автомобіля НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4, становить 3 210 053, 95 грн., керуючись принципом розумності та справедливості, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також на цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7, а за ОСОБА_2 визнати право власності на квартиру АДРЕСА_8, та автомобіль НОМЕР_1. Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти сплати на користь ОСОБА_1 грошову різницю в вартості майна.

Тому, суд вважає за можливе різницю вартості майна в розмірі 5 629, 95 грн. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

При постановленні даного рішення суд враховує також те, що сторони мали намір укласти мирову угоду, про що свідчить заява ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року, у якій вона погоджується на розподіл майна наступним чином: за нею визнати право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, на цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7, та на 1/2 частку квартири АДРЕСА_8; а за ОСОБА_2 визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_8, на квартиру в Чеській Республіці та на автомобіль НОМЕР_1.

Крім того, судом встановлено, що у зв'язку з розглядом дійсної справи ОСОБА_1 понесла судові витрати у розмірі 4 234, 00 грн., а ОСОБА_2 поніс судові витрати у розмірі 6 890, 00 грн. Тому, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, шляхом взаємозарахування, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 1 328, 00 грн. (3 445, 00 грн. - 2 117, 00 грн.).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Керуючись п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 57, 60, 69, 70 СК України, ст. ст. 15, 16, 52, 320 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 174, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) право власності на квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; цегляний гаражний бокс АДРЕСА_7.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3) право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_4; квартиру АДРЕСА_8.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 5 629 (п'ять тисяч шістсот двадцять дев'ять) грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 1 328 (одна тисяча триста двадцять вісім) грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ю.Б. Свячена