Справа №591/602/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/537/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 29 червня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом через свого представника, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «Б», що відповідає частці у праві спільної часткової власності та на частку земельної ділянки, що розташовані за адресою у м. Сумах по АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 раніше належало ОСОБА_7, з яким разом проживав його син - ОСОБА_8 З 1980 року разом з ними у вказаному домоволодінні стала мешкати ОСОБА_9, з якою ОСОБА_8 мешкав однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За домовленістю з власником ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мешкали у літній кухні «Б», яку вони відремонтували, улаштували в ній санвузол, здійснили електрифікацію та підключили газопостачання. Літня кухня розташована на земельній ділянці, яка відокремлена парканом від іншої частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 та на якій розташований житловий будинок. Зазначає, що її батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_8, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та з того часу постійно проживає у спірному житловому приміщенні. Її батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а з 2015 року відповідач стала висувати вимоги до неї та її матері щодо звільнення спірного житлового приміщення. Після чого вона дізналася, що відповідач з 1993 року є одноособовим власником будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1. Тому, посилаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України та ст. 120 ЗК України, просить визнати за нею право власності на вказані об'єкти нерухомості.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 29.06.2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення, постановивши нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що місцевий суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки як до набуття у власність відповідачем домоволодіння, так і після, позивач не була її членом сім'ї, як і не була членом сім'ї попереднього власника домоволодіння, а відтак проживала у літній кухні не як член сім'ї власника. Вважає себе добросовісним володільцем літньої кухні, якою володіла відкрито і безперервно. Також вказує на необхідність проведення експертизи на предмет встановлення ознак житлового будинку відносно літньої кухні.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 02.08.2016 року за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення Зарічного районного суду м.Суми від 29.06.2016 року було скасовано, а позовну заяву ОСОБА_3 - залишено без розгляду.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2017 року ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 02.08.2016 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити. Клопотання про призначення експертизи не підтримала.

Відповідач та її представники проти скарги заперечили та просили рішення залишити без змін.

Третя особа також підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_3 (а.с. 19,21,22,35).

ОСОБА_5 є власником будинковолодіння за адресою по АДРЕСА_1, а саме - житловий будинок «А1», літня кухня «Б», погріб «п/г», п/г'», сарай «В,Е,Д», гараж «Ж», погребник «И», душ «З», огорожа №1-5, вбиральня «Г,К», на підставі договору дарування від 01.06.1993 року (а.с. 25-27).

Земельна ділянка, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1, площею 0,0613 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, належить ОСОБА_5 на праві власності, відповідно до державного акту серія НОМЕР_1 від 23.01.2006 року (а.с. 28).

З довідки про склад сім'ї вбачається, що у вказаному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_3 (а.с. 20).

Підставою звернення до суду із даним позовом є визнання права власності на літню кухню «Б» будинковолодіння та частину земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1.

У відповідності до ст. ст. 321 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонено законом.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них, а також земельна ділянка (ст.ст. 379, 382 ЦК України та ст. 79 ЗК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: володіння нерухомим майном; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Враховуючи вищевикладене, за ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, за сукупності вказаних умов, може набути права власності за набувальною давністю саме на об'єкт нерухомого майна.

Виходячи зі змісту статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі, в тому числі і літня кухня, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначенні для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі, тобто житлового будинку, і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Таким чином вимоги позову про визнання права власності на літню кухню «Б» не підлягають задоволенню, оскільки вказаний об'єкт не є самостійною нерухомою річчю, а є лише приналежністю житлового будинку домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1.

А отже і вимоги позову про визнання права власності на частину земельної ділянки є передчасними, оскільки є похідними від права власності на житловий будинок.

Крім того слід зазначити наступне.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є ЗК (ст. 119).

Відповідно до вказаної норми ЗК громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» - (в оренду).

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Таким чином, для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю законодавством передбачений інший правовий механізм такого набуття шляхом звернення з відповідними заявами до органу державної влади або місцевого самоврядування.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Відповідно до ст.10, ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд, діючий на загальних принципах диспозитивності, а саме, доведеність вимог позову перед судом покладено на позивача, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, після повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування, тому колегія суддів залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: