АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Костюк Л.С.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку ,,ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку ,,ПриватБанк та ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк (далі ПАТ КБ „ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказувало на те, що 21 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 17703,52 євро зі сплатою 12,96 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19 квітня 2013 року.

Внаслідок неналежного виконання умов вказаного договору станом на 9 грудня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 43750,64 євро, яка складається з непогашеної суми кредиту 14608,54 євро, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом 8481,50 євро, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом - 595,43 євро, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 17972,25 євро, штрафу (фіксована частина) 10,04 євро, штрафу (процентна складова) 2082,89 євро.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

22ц-82/17 головуючий у І-й інстанції Пилипюк І.В.

категорія:19/27 суддя-доповідач: ОСОБА_3

Посилаючись на ці обставини, банк просив суд стягнути з відповідача вказанузаборгованість.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року позовзадоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ ,,ПриватБанк заборгованість в розмірі 7416,99 євро, у тому числі непогашену суму кредиту 424,33 євро, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом 6518,08 євро, заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом - 474,58 євро та пеню в розмірі 117932 грн 91 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ ,,ПриватБанк просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням.

ОСОБА_2 подала в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове стягнення заборгованості за кредитним договором після звернення стягнення на предмет іпотеки, здійснив подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ПАТ КБ ,,ПриватБанк підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк, та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит в розмірі 17703,52 євро зі сплатою 12,96 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19 квітня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 21 квітня 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок, що знаходиться по вулиці Кармелюка № 32 у смт. Берегомет Вижницького району Чернівецької області.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 8 лютого 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в розмірі 17781,26 євро, яка утворилась станом на 24 листопада 2011 року та складається з непогашеної суми кредиту 14184,21 євро, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом 1963,42 євро, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом - 120,85 євро, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 643,80 євро, штрафу (фіксована частина) 23,27 євро, штрафу (процентна складова) 845,61 євро. Згідно з розрахунком позивача заборгованість за кредитним договором станом на 9 грудня 2015 року становить 43750,64 євро, в тому числі непогашена сума кредиту 14608,54 євро, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом 8481,50 євро, заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом - 595,43 євро, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 17972,25 євро, штраф (фіксована частина) 10,04 євро, штраф (процентна складова) 2082,89 євро.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк має право на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум без урахування сум, які складають заборгованість, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна.

За змістом ст.ст.1048, 1049, 1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит та сплатити проценти до дня повернення кредиту.

Виконання зобовязання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст.546 ЦК).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України „Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

За правилами ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 33 Закону України ,,Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15.

З огляду на викладене позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором, а доводи апелянта про подвійне стягнення заборгованості є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Пунктом 8.1. кредитного договору передбачено, що погашення кредиту позичальник повинен здійснювати з 10 по 15 число кожного місяця шляхом сплати коштів в сумі 389,19 євро.

За правилами ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1ст.259 ЦК).

Пунктом 5.5. кредитного договору встановлено позовну давність тривалість у пять років для стягнення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та винагороди, а п.5.4. цього договору передбачено, що нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

З огляду на викладене позивач має право на стягнення непогашеної суми кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії за період з 9 грудня 2010 року по 9 грудня 2015 року, а пені 3 9 грудня 2012 року по 9 грудня 2015 року.

З розрахунку ПАТ КБ ,,ПриватБанк, доданого до позовної заяви, та письмового пояснення представника банку вбачається, що розмір заборгованості відповідача за період з 9 грудня 2010 року по 9 грудня 2015 року становить 23337,58 євро, яка складається з непогашеної суми кредиту 14573,13 євро, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом 8180,04 євро та комісії 584,81 євро, а також пені за період з 9 грудня 2012 року по 9 грудня 2015 рокув розмірі 274584 грн 77 коп.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 23337,58 євро та пені в розмірі 274584 грн 77 коп.

Водночас судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) в розмірі 10,04 євро та штрафу (процентна складова) в розмірі 2082,89 євро.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення непогашеної суми кредиту, заборгованості зі сплати відсотків, комісії та пені.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 26961 грн 50 коп (12838,68+14122,82=26961,5), а також з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 18198 грн 73 коп за подання ним апеляційної скарги, сплата якого була відстрочена.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314 ЦПК України , колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку ,, Приватбанк задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку ,,ПриватБанк заборгованість за кредитним договором у розмірі 23337,58 євро та пеню в сумі 274584 грн 77 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку ,,ПриватБанк судовий збір в розмірі 26961 грн 50 коп за подання позову та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 18198 грн 73 коп на рахунок 0002, Апеляційний суд Чернівецької області, одержувач: УДК у м.Чернівцях, банк одержувача: ГУ ДКСУ у Чернівецькій області, МФО 856135, , код класифікації доходів бюджету 22030001.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: