Справа № 203/3706/16-ц
Провадження № 2/0203/154/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

10 серпня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідачка з 23 липня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони проживали та були прописані в квартирі, яка на праві власності належить позивачу. В 2014 році шлюб укладений між сторонами був розірваний, з того часу відповідачка виїхала з квартири позивача та вивезла всі свої речі. Відповідачка більш ніж два роки не мешкає в належній позивачу квартирі, за комунальні послуги не сплачує, тому позивач просить суд визнати ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-4).

В судовому засіданні позивач обставини викладені в позові підтримав, позов просив задовольнити. Вказував, що відповідачка з 2014 року в належній йому квартирі не мешкає із своєї волі, самостійно виїхала з неї та вивезла свої речі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, посилався на норми Цивільного кодексу України щодо припинення сервітуту, також звертав увагу суду, що колишні члени сімї власника житла згідно норм Житлового кодексу Української РСР можуть продовжувати користування житлом лише за плату, проте погодження її розміру між сторонами є неможливим.

Відповідачка в судовому засіданні проти обставин викладених в позові заперечувала, в задоволенні позову просила відмовити. Вказувала, що фактично виїхала із квартири позивача без своєї волі, в подальшому позивач перешкоджав їй та не впускав до квартири.

Представник третьої особи в судовому засіданні питання щодо вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду. До суду від надійшло клопотання, в якому третя особа просить проводити розгляд справи без її участі (а.с.74).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з такого.

23 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, прізвище сторін після державної реєстрації шлюбу «Жадько», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 275471 виданого повторно 16 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 2 (а.с.23).

03 лютого 2006 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 051793 виданого 22 лютого 2006 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпро (а.с.24)

Позивач разом з відповідачкою та їх малолітнім сином зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою № 4565 від 21 липня 2016 року виданою КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР (а.с.13).

Власником квартири АДРЕСА_2 (вул. Мініна) в м. Дніпрі є ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 червня 2002 року підсвіченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 2-2811 (а.с. а.с. 14, 15-16).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2014 року у справі № 203/292/14-ц було розірвано, після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_5 було відновлено на дошлюбне ОСОБА_3. Рішення 12 червня 2014 року набрало законної сили (а.с.25).

Позивач в судовому засіданні стверджував, що відповідачка після розірвання шлюбу виїхала з його квартири до своїх батьків, після чого до квартири не зявлялась, на підтвердження чого надав акти обстеження квартири АДРЕСА_3 про встановлення факту не проживання й відсутності речей від 28 липня 2014 року, 21 вересня 2015 року, 17 липня 2016 року підписані сусідами позивача в яких зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 липня 2014 року у квартирі не проживають, особисті речі вказаних осіб не виявлено, спальних місць й інших ознак, що вказують на фактичне проживання зазначених громадян по вказаній адресі відсутні (а.с. а.с. 2930).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст.383 ЦК України)

Відповідно до норми ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР . У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Відповідно до абз.1, 2 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідачка в судовому засідання заперечувала факт добровільного припинення користування спірною квартирою, вказувала, що була змушена тимчасово виїхати з квартири та забрати дитину через дії позивача, в подальшому позивач змінив замки, через що відповідачка не могла повторно потрапити додому.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що дійсно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 липня 2014 року у квартирі належній позивачу не проживають, про здійснення позивачем дій які б перешкоджали відповідачці користуватись квартирою йому нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 липня 2014 року у квартирі належній позивачу не проживають. Позивач змінив замки в своїй квартирі, з цього приводу між сторонами були суперечки.

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що жити в квартирі позивача не відмовлялась, проте позивачем вчинялись дії які робили неможливим фактично користуватись квартирою.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказали, що відповідачка не проживає в даній квартирі, через те, що відповідач перешкоджає їй у цьому та до квартири не пускає.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що припинення користування квартирою відповідачкою трапилось поза її волею. Доказів того, що відповідачка має у власності інше житло до матеріалів справи не надано.

Посилання представника позивача на положення Цивільного кодексу України щодо припинення дії сервітуту не можуть бути взяті до уваги, оскільки право колишніх членів сімї власника квартири на користування житлом визначаються спеціальною нормою ст. 156 ЖК Української РСР.

Судом не було встановлено підстав, визначених ЖК української РСР, для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом. При вирішення позовних вимог суд також враховує, що дитина позивача та відповідачки зареєстрована в квартирі позивача, питання щодо визначення місця проживання дитини сторонами не вирішувалось. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року визначено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю

Позбавлення відповідачки права користування квартирою позивача за умови, що квартира буде залишатись зареєстрованим місцем проживання їх спільної дитини, може мати наслідком розлучення дитини із матірю або призвести до фактичної втрати дитиною можливості проживати у цій квартирі.

Твердження представника позивачки про неможливість погодження сторонами плати за користування житлом не можуть бути враховані, оскільки жодних доказів спору з цього приводу надано не було.

З огляду на вище викладене, враховуючи положення закону, приймаючи до уваги інтереси дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

У звязку з відмовою в позові, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 379, 382, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 150, 156 ЖК Української РСР, принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11. 1959 р., постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 24.01.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко