Ухвала

Іменем України

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до селянського (фермерського) господарства «Мальва» про визнання правочину недійсним, зобов'язання повернути земельні ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником - ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельних ділянок площею 3,5700 га та площею 7,8400 га, розташовані на території Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Йому стало відомо про існування договору оренди зазначених земельних ділянок від 24 квітня 2013 року, укладеного між ним та селянським (фермерським) господарством «Мальва» (далі - СФГ «Мальва»).

Посилаючись на те, що договору оренди землі він не підписував, а також на те, що договір не містить істотних умов про передачу в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок, ОСОБА_2 просив визнати вказаний вище договір оренди земельних ділянок недійсним та зобов'язати відповідача повернути йому земельні ділянки.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір оренди землі від 24 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та СФГ «Мальва», з моменту його вчинення, недійсним. Зобов'язано СФГ «Мальва» повернути на користь ОСОБА_2 дві земельні ділянки, які знаходяться на території Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області площею 3,5700 га і 7,8400 га, що належать на праві приватної власності ОСОБА_2 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року рішення районного суду скасовано. Узадоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельних ділянок площею 3,5700 га та площею 7,8400 га, розташовані на території Української сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що йому стало відомо про існування договору оренди від 24 квітня 2013 року зазначених земельних ділянок, укладеного із СФГ «Мальва», який він не підписував. При цьому посилався на те, що цей договір не містить істотних умов про передачу в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 зазначеного Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року призначено судову почеркознавчу експертизу трьох примірників договору оренди землі від 24 квітня 2013 року, за результатами якої 19 вересня 2016 року експертом Зонального експертного сектора Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області складено висновок. Експертом встановлено, що у двох примірниках договору підпис від імені орендодавця ОСОБА_2 виконано ОСОБА_2, а у третьому примірнику його підпис виконаний не рукописним способом, а є технічним зображенням його підпису та копією підпису з першого примірника договору.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору оренди, оскільки цей договір ним підписано. Та обставина, що підпис ОСОБА_2 на третьому примірнику договору виконано не рукописним текстом не є підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки на інших двох примірниках міститься його підпис, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених вище норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої ст. 15 Закону України «Про оренду землі» суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених ст. 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-849цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

ОСОБА_2 не вказав та не довів, які його права порушені відсутністю у договорі оренди землі умови щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок, а також істотності цієї умови для нього.

Отже, апеляційний суд на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів своїх вимог (ст. ст. 10, 60 ЦПК України) та не надав доказів на підтвердження своїх доводів й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень касаційного суду (ст. 335 ЦПК України) і висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

І.М.Фаловська