Апеляційний суд Житомирської області
Справа №0616/4524/12 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Галацевич О.М.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 15 000 доларів США зі сплатою 11,04 % річних за користування кредитними коштами та комісійної винагороди, з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2017 року. Оскільки відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, станом на 21 червня 2012 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 36 573,42 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованість за відсотками - 8 974,68 доларів США, заборгованість за комісійними нарахуваннями - 1 350 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання умов договору - 9 803,17 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США та штраф (процентна складова) - 1 740,10 доларів США. Враховуючи викладене, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану заборгованість, яка станом на 21 червня 2012 року згідно з курсом Національного банку України становить 292 221 грн. 63 коп.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 27 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 16 500 доларів США (15 000 доларів США - на споживчі потреби, 1 500 доларів США - на сплату страхових платежів) зі сплатою 0,92 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 27 серпня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту отримання ОСОБА_1 грошей, визначених у договорі кредиту укладеним між нею та банком 27.08.2007 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Заперечуючи проти позову відповідачка зазначала, що за отриманням кредитних коштів до каси банку вона не зверталася та не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій, а ці кошти шахрайським шляхом отримав ОСОБА_2

Оцінивши докази на підставі ч.1 ст.212 ЦПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.ст.3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 7.1. кредитного договору від 27.08.2007 року, укладеного між сторонами, передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 27.08.2007 року по 26.08.2017 року включно, у вигляді не поновленої лінії у розмірі 16500 доларів США, на наступні цілі: 15 000 доларів США - на споживчі потреби, 1 500 доларів США - на сплату страхових платежів.

За умовами п.2.2.1.-2.2.5 кредитного договору позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Кредитний договір підписаний позичальником ОСОБА_1, що свідчить про те, що вона підтвердила своє погодження із сукупною вартість кредиту та валютою кредитування, метою кредитування, типом відсоткової ставки, строком, на який одержано кредит та варіантом його повернення. Цей кредитний договір є чинним, у встановленому законом порядку не був визнаний недійсним.

Невідємною частиною кредитного договору є договір іпотеки укладений 27.08.2007 року між сторонами, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12.11.2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним встановлено, що згідно висновку експерта №1/1599 від 15.04.2014 року підпис, розташований у графі «Отримувач» у заяві від 27.08.2007 року про видачу готівки у розмірі 15 000 доларів США, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Саме на підставі зазначеного висновку експерта суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 фактично не отримувала готівкових коштів за договором від 27.08.2007 року та кредит у сумі 15 000 доларів США їй не видавався. Зазначений висновок експерта суд першої інстанції врахував як основний та єдиний доказ у вирішенні спору.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.212 ЦПК України).

Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Оцінивши докази в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що висновок експерта №1/1599 від 15.04.2014 року не є визначальним у вирішенні спору, оскільки вимоги позивача спростовуються іншими письмовими доказами.

Так, випискою за кредитним договором від 27.08.2007 року клієнта ОСОБА_1 підтверджується, що з 01 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2008 року вносилися кошти на погашення кредиту.

Названою випискою підтверджується, що платежі за кредитним договором вносилися у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Новоград-Волинський, тобто за місцем проживання відповідачки.

Ці ж обставини підтверджуються довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом від 27.08.2007 року та меморіальними ордерами.

Відповідно до п.1.19-1 ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Зміст наведеного свідчить про те, що підпис платника (позичальника) у меморіальному ордері не потребується.

Проведені банківські операції за меморіальними ордерами повністю узгоджуються із випискою за кредитним договором.

Відповідачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів (ст.ст.58,59 ЦПК України), що є її процесуальним обов'язком ( ст.ст.10,60 ЦПК України) про те, що платежі, які вносилися в рахунок погашення кредитної заборгованості у період з 01 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2008 року, вносилися не нею, а іншою особою.

З огляду на наведене висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, який ґрунтуються на тому, що згідно висновку експерта підпис на заяві про видачу готівки виконано не ОСОБА_1, є безпідставним, оскільки зазначена заява є похідним документом до кредитного договору, а банківськими документами, про що зазначено вище, та погашенням кредиту доводиться факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1

Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Станом на 21 липня 2012 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 36 573,42 доларів США, із яких: поточна заборгованість за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 974,68 доларів США, заборгованість із комісії - 1 350 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 9 803,17 доларів США, штраф - 31,29 доларів США (фіксована частина) та 1 740,10 доларів США (відсоткова складова).

Згідно ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користуванням кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Таким чином, вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, комісії, штрафу.

Зі змісту ст.551 ЦК України - предметом неустойки може бути грошова сума, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 27 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-126цс13, яка в силу вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи обставини справи, матеріальний стан відповідачки, колегія суддів на підставі ст.551 ЦК України зменшує розмір пені з 9 803,17 дол. США до 2 000 доларів США.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по комісії, пені та штраф у гривнях із застосуванням офіційного курсу долара, а саме 7,99.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 14 674, 18 доларів США заборгованості за кредитом, 8 974, 68 доларів США заборгованості за відсотками, 10 786 грн. 65 коп. заборгованості по комісії, 15 980 грн. заборгованості по пені, 2 500 грн. 07 коп. штрафу (фіксована складова), 13 903 грн. 40 коп. штрафу (процентна складова).

Також з ОСОБА_1 на користь ПАБ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати в сумі 4 750 грн., з яких 2 922 грн. 22 коп. сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви та 1 828 грн. 65 коп. сплачених за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 14 674, 18 доларів США заборгованості за кредитом, 8 974, 68 доларів США заборгованості за відсотками, 10 786 грн. 65 коп. заборгованості по комісії, 15 980 грн. заборгованості по пені, 2 500 грн. 07 коп. штрафу (фіксована складова), 13 903 грн. 40 коп. штрафу (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4 750 грн. 87 коп. судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді