Єдиний унікальний номер 243/7934/16-ц Номер провадження 22-ц/775/169/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Лаптєв М.В.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Новікової Г.В., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 листопада 1982 року по 24 листопада 2000 року перебувала у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Содовий завод» (далі ВАТ «Содовий завод»).

З 1997 року працівникам почали нерегулярно виплачувати заробітну плату.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2016 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на її користь індексацію заробітної плати в розмірі 14 442 грн. 88 коп. та середній заробіток в сумі 25 659 грн. 73 коп. Однак до теперішнього часу рішення не виконано. У довідці ліквідатора йдеться про те, що виконати рішення суду не має можливості.

Посилаючись на те, що ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура, рішення суду не виконано, державний пакет акцій обліковується у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», тому держава відповідно до ст. 619 ЦК України поряд з ВАТ «Содовий завод» має нести субсидіарну відповідальність, просила стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати в сумі 14 442 грн. 88 коп.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи скарги зазначає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», згідно з якими відповідачем у справі є Держава Україна, а також положення ст. 619 ЦК України, якою передбачена субсидіарна відповідальність відповідача, оскільки державний пакет акцій обліковується у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», щодо якого відкрита ліквідаційна процедура.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник Фонду державного майна України в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином. Причини неявки до суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що представник не з'явився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2016 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача індексацію заробітної плати в розмірі 14 442 грн. 88 коп. та середній заробіток в сумі 25 659 грн. 73 коп., яке на час розгляду справи виконано. Згідно довідці ліквідатора від 15.08.2016 року відсутня можливість виконати вказане рішення суду.

Згідно із статутом ВАТ Содовий завод, підприємство засноване відповідно рішення Фонду державного майна України від 20 грудня 1995 року № 50-АТ шляхом перетворення ДП «Хімпром» у ВАТ Содзавод згідно із Указом Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційний майнових сертифікатів». ВАТ «Содовий завод» є юридичною особою, здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства та статуту, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банках, має право укладати угоди (контракти), набувати майнових та особистих прав, нести обов'язки, виступати в суді, арбітражному або третейському суді.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Фонд державного майна України в силу ст. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність за боргами ВАТ «Содовий завод», до того ж не являється правонаступником ВАТ «Содовий завод». Правовідносини, які склалися між ВАТ «Содовий завод» та Фондом державного майна України є правовідносини засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає за борги підприємства, а підприємство не відповідає за борги засновника. Незалежно від того, що засновником товариства є держава, здійснення діяльності через таку форму господарського товариства як акціонерне, обмежує відповідальність учасників такого товариства за боргами самого товариства, на відміну від господарських товариств у формі повного, командитного товариства та товариства з додатковою відповідальністю, відповідальність у яких має субсидіарний характер.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у трудових відносинах з Фондом державного майна України не перебувала, а тому обов'язок відповідача у даній справі виплатити їй заробітну плату відсутній відповідно до вказаних вище норм трудового законодавства.

Тобто відсутні правові підстави покладати на Фонд державного майна України обов'язок погасити борг юридичної особи - ВАТ «Содовий завод» по заробітній платі.

Частиною 1 статті 619 ЦК України, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, передбачено, що додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи поряд із відповідальністю боржника може бути передбачена договором або законом.

Проте, посилання позивача на норми ЦК України, зокрема, на ст. 619 ЦК України, є безпідставним, оскільки правовідносини щодо погашення позивачу заборгованості по заробітній платі регулюються законодавством про працю.

Згідно з матеріалами справи позивач працювала на підприємстві, яке створено у формі відкритого акціонерного товариства - ВАТ «Содовий завод».

Частиною 2 статті 152 ЦК України передбачено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

За приписами частини першої статті 176 ЦК України держава не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Посилання позивача на ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також є безпідставним.

Оскільки відповідно до частини 1 ст. 2 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

ВАТ «Содовий завод» до числа таких боржників не належить, оскільки за організаційно-правовою формою є акціонерним товариством, а не державним підприємством.

Акціонерне товариство, навіть якщо частка держави, як його засновника, складає 100%, на що посилається позивач, не є державним підприємством, яке створюється відповідно до Господарського кодексу України.

Господарське товариство, зокрема, акціонерне, та державне підприємство відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України є різними суб'єктами господарювання.

Встановивши, що боржник ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, та ту обставину, що між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Фонд державного майна України не несе поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність перед позивачем.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б визнано ВАТ «Содовий завод» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Станом на 11 січня 2017 року ВАТ «Содовий завод» перебуває в стані припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 67 Закону України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документа до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, вимоги позивача щодо виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 серпня 2016 року у справі № 243/5277/16-ц про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку мають задовольнятися в порядку, визначеному Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються, зокрема, вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

Згідно з частинами 2 - 5 цієї статті вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом. У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги ліквідатор (ліквідаційна комісія) не враховує суму грошових вимог цього кредитора. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не містить особливостей відповідальності по зобов'язанням перед кредиторами засновників акціонерного товариства у разі банкрутства останнього.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовує висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Г.В. Новікова

В.М. Новосядла