АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4943/15-ц 22-ц/774/1562/К/17
Справа № 210/4943/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1562/К/17 Лиходєдов А.В.
Категорія № 26 (ІІІ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та позивача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з втратою професійної працездатності,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі -ПрАТ «ПівнГЗК»), Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України (надалі - Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з втратою професійної працездатності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працювала загалом 23 роки 3 місяці на різних посадах на ВАТ «Півн ГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 40% та професійного захворювання. Через що вона постійно зазнає моральні та фізичні страждання, тому просить суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на свою користь з ПрАТ «ПівнГЗК» - 243000 грн., з Відділення Фонду - 50000 грн.у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві та стійкою втратою професійної працездатності.

У січні 2016 р. ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу справу надіслано за підсудністю до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу.

За заявою позивача ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу 23 вересня 2016 року позовну вимогу ОСОБА_2 до Відділення Фондузалишено без розгляду.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 32000 грн., без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду та зменшення розміру стягнутої моральної шкоди, з урахуванням принципу розумності та справедливості. Вважає, що судом не враховано, обізнаність позивача про шкідливі умови виробництва, який сам обрав роботу протягом тривалого періоду в умовах впливу шкідливих факторів. Крім того, представник відповідача посилається на те, що робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об'єктивним явищем. Представник ПрАТ «ПівнГЗК» вказує, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, на думку позивача, завдання їй моральної шкоди відповідачем підтверджується медичними висновками лікарсько-експертеної комісії. Визначений судом розмір моральної шкоди занадто занижений. Суд при визначенні моральної шкоди повинен був врахувати, що хвороба позивача є невиліковною та прогресує у часі. Також суд не врахував характер захворювання, пов'язаного з обмеженням в вирішенні побутових потреб позивача, що порушує її нормальні життєві зв'язки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 29.11.1968 року по 21.10.2008 року ОСОБА_2 працювала на різних посадах: машиністом конвеєру збагачувальної фабрики, дозувальником шихти фабрики металізованих обкотишів, дозувальником гарячого повернення цеху виробництва обкотишів № 2 на ВАТ «Півн ГЗК», загалом 23 роки 3 місяці в умовах впливу шкідливих факторів ( а.с.23-25).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 7 від 24.03.2011 р.в пункті 17 встановлено причину професійного захворювання позивача радикулопатії справа білетеральної в фазі загострення, з вираженим статико-динамічним порушенням, м'язово-тонічним больовим синдромом, нейроваскулярним та дистрофічним синдромом у вигляді деформуючого артрозу колінних і ліктьових суглобів, кульшового плечолопаткового періатрозу ПФС першого-другого ступеню, виникло в результаті роботи протягом 23 років 3 місяців в умовах важкої фізичної праці, рівень якої перевищував гранично допустимий рівень, а саме маси вантажу, робочої пози та нахилу корпусу; важкість праці відноситься до 3 класу 2 ступеню шкідливості (а.с. 5-10).

Згідно висновку МСЕК від 11.05.2011 року, позивачу при первинному огляді з 04.05.2011 року безстроково встановлено 40 %втрати професійної працездатності (а.с.15).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що у зв'язку із отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеню втрати професійної працездатності, їй спричинено моральну шкоду, яку мають компенсувати відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», оскільки не забезпечив їй безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим вона отримала професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов'язку відповідача відшкодувати позивачу спричинену моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням, з урахуванням часу роботи позивача на підприємстві відповідача та дії шкідливих факторів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як убачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 7 від 24.03.2011 року, причиною професійного захворювання позивача є робота впродовж 23 років 3 місяців в умовах важкої фізичної праці, рівень якої перевищував гранично допустимий рівень маси вантажу, вимушеної незручної робочої пози з нахилом корпусу.

Важкість праці відноситься до 3 класу 2 ступеню шкідливості.

Згідно Акту від 24.03.2011 року про узгоджену редакцію п. 19 акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, у ОСОБА_2, яка до 21.10.2008 року працювала дозувальником гарячого повертання дільниці випалювання обкотишів цеху по виробництву обкотишів № 2, викладено в наступній редакції:: встановити посадових осіб винних у виникненні зазначеного професійного захворювання не представляється можливим тому, що Комбінат було спроектовано за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівника. Проект пройшов державну експертизу на відповідність діючим нормативним актам з питань охорони праці.

Виходячи з викладеного, доводи ПрАТ «ПівнГЗК» , викладені в апеляційній скарзі, про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що позивач при прийомі на роботу був обізнаний про шкідливі умови праці на виробництві, колегія суддів до уваги не приймає.

Отже, враховуючи викладене й те, що, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я ОСОБА_2,пов'язано з виконанням трудових обов'язків виникло у позивача з 11 травня 2011 року, тобто з моменту встановлення їй стійкої втрати професійної працездатності (а.с.15). Питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці».

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Також, спростовуються й доводи відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2моральної шкоди, та її не доведення позивачем, оскільки факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманим нею професійним захворюванням встановлено в судовому засіданні. Позивач час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту спричинення їй моральної шкоди висновками відповідних медичних установ, колегія суддів відхиляє, так як матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачеві ОСОБА_2 в результаті ушкодження здоров'я, моральної шкоди.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без повного урахування роз'яснень наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Відшкодування шкоди полягає у праві особи на відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди, а тому фактичне позбавлення позивача права на відшкодування моральної шкоди суперечить проголошеному принципу державної політики. Адже ст.4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції без повного урахування відсотку втрати професійної працездатності ОСОБА_2,який згідно висновку МСЕК становив 40 %, з урахуванням конкретних обставин по справі, термін праці позивача на підприємстві відповідача, з урахуванням істотності вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, необхідності проходити періодично медичні обстеження та лікування, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду, відповідно п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України та зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 32000 грн. до 25000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314-316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2017 року змінити в частині розміру моральної шкоди стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2, зменшивши його з 32000грн. до 25000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: