Справа № 184/1344/16-ц
Номер провадження 2/184/10/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді: Гаєвого О.В., за участю секретаря: Поліщук О.А., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 15 600 грн., яка була заподіяну під час виконання останньою своїх трудових обовязків, а також судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 в період часу з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року працювала у нього, як у фізичної особи-підприємця, за трудовим договором між працівником та фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю № 7 від 13.11.2008 року, за посадою «продавець продовольчих товарів» у магазині «Продукти». Між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 13.11.2008 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей роботодавця. Дані про рух товарно-матеріальних цінностей у ФОП ОСОБА_1 фіксувались продавцями у книгах обліку руху товару, виручки і залишків увірених їй матеріальних цінностей. Книга велася відповідачем безпосередньо у місці продажу товарів і зберігалась лише у неї. Наприкінці робочого дня відповідачем підбивались підсумки всіх сум, у тому числі за реалізований товар (виручка) і власноручно нею виводилась денна сума по кожній графі книги. За період з серпня 2014 року по липень 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала кошти від реалізації товару на суму 15 600 грн., які були нею не повернуті та про які вона не надала жодного звіту, а тому позивач вважає, що ці кошти фактично були безпідставно привласнені відповідачем по справі, що й стало підставою для звернення до суду. В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що 27.07.2015 року ОСОБА_2 в останній раз передавала зміну своєї змінниці ОСОБА_4, претензій на той час до неї з боку позивача ОСОБА_5 не виникло. Більше вона на роботу не виходила, доступу до матеріальних цінностей та книг обліку товарів не мала. Відповідно до трудового договору від 13.11.2008 року вбачається, що він був укладений між ФОП ОСОБА_5 та громадянкою ОСОБА_6 Разом з тим, відповідно до типового договору про повну матеріальну відповідальність від 13.11.2008 року вже нібито не ОСОБА_6, а ОСОБА_2 укладає цей договір, що ставить його під обґрунтований сумнів, оскільки лише після укладення шлюбу, а саме: 06.06.2009 року ОСОБА_6 змінила своє прізвище на ОСОБА_2. Крім цього, відповідно до наданого до суду графіку роботи вбачається, що ОСОБА_2 в магазині працювала не сама, а разом з іншими працівниками, згідно встановлених змін, а тому доступ до книг обліку товарів, в яких були встановленні виправлення, мала велика кількість осіб. Враховуючи те, що позивачем ОСОБА_1 належними засобами доказування не підтверджено факту недостачі та вини відповідача ОСОБА_2 у можливому його спричиненні, позов є необґрунтованим і таким, що не відповідає дійсним обставинам у справі.

Допитаний в судовому засіданні, свідок ОСОБА_4 надала суду покази про те, що коли вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_1, то для обліку товарів велись відповідні зошити, в яких продавці відображали товар, який надходив до магазину, його залишки на кінець своєї зміни та кошти передані ОСОБА_1 з каси. Разом з нею в зміні працювала також відповідач по справі ОСОБА_2 Під час роботи, вони отримували матеріальні цінності (продукти) по накладних, які зберігались потім у ОСОБА_1, а вже потім вносили ці товари до зошитів. ОСОБА_1 кожного дня отримував виручку з каси (гроші рахувались при них) і кожного тижня робив перевірку по зошитах, які весь час перебували у їх розпорядженні і вільного доступу до яких у ОСОБА_1 не було. Під час усієї роботи та на останній зміні, коли ОСОБА_2 передавала їй товар, вона не виявила жодної недостачі, оскільки ОСОБА_7 про недостачу або доповідної записки для керівництва про виявлені недостачу грошей або товару вона не складала. В разі виявлення недостачі, продавці просто докладали свої гроші до виручки і все. Данні в її зошиті повинні відповідати даним в зошиті ОСОБА_2 Свій зошит вона після звільнення залишила на роботі.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, право на звернення до суду належить особі, яка має матеріально-правову зацікавленість у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 (ОСОБА_6) перебувала у трудових відносинах з позивачем ФОП ОСОБА_5 з 13.11.2008 року по 27.07.2015 року за трудовим договором № 7 від 13.11.2008 року, на посаді продавець продовольчих товарів в магазині «Продукти» (а.с. 8).

13.11.2008 року між сторонами було укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріально відповідальність, відповідно до умов якого відповідач, працюючи у магазині "Продукти", зобов'язується виконувати трудові обов'язки безпосередньо пов'язані з зберіганням та продажем товарів, зокрема: дбайливо відноситися до переданих їй для зберігання матеріальних цінностей і здійснювати заходи до запобігання збитку; вести облік, складати і надавати в установленому порядку товарно-грошові й інші звіти про рух і залишки увірених їй матеріальних цінностей, а також несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей роботодавця (а.с. 9).

Відповідно до наданого до суду табеля обліку використання робочого часу, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в липні 2015 року відпрацювала свою останню зміну 26 числа і передала свою зміну продавцю ОСОБА_4, що збігається з показами останньої наданими в суді (а.с. 14).

Наказом № 20 від 22 вересня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 27 липня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с. 31).

Згідно пояснень позивача ОСОБА_1 за період з серпня 2014 р. по липень 2015 р. відповідач ОСОБА_2 отримала коштів від реалізації товару на суму 15 600 грн., які були його власністю, але не повернула ці кошти йому, а також не надала жодного звіту про використання даних коштів. Всі ці обставини були ним виявлені після звільнення відповідача ОСОБА_2 з роботи, під час перевірки книг обліку та руху товарів, що стало підставою для його звернення до органів поліції з відповідною заявою щодо вчинення крадіжки.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 15.09.2015 року вбачається, що слідчий СВ Орджонікідзевського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_7, кримінальне провадження № 0000885 від 17.08.2015 року за ст.185 ч.1 КК України, закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 94).

Вказана постанова про закриття кримінального провадження не була оскаржена ОСОБА_5, що він не заперечував у судових засіданнях, але наполягав, що розмір завданої йому матеріальної шкоди у розмірі 15 600 грн. підтверджується записами у зошитах обліку руху товару, виручки і залишків матеріальних цінностей, які вела безпосередньо відповідач ОСОБА_2

Зокрема, після проставлення позивачем підпису про отримання суми виручки, відповідач цифру "0" виправляла на цифру "6", цифру "1" виправляла на цифру "7". Такі виправлення у книзі зроблені у період між прийняттям товару від змінного продавця та передачею товару змінному продавцю, тобто у період робочої зміни відповідача ОСОБА_2

Так, у графі "каса" книги обліку: за 05.08.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 05.09.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 29.09.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 13.10.2014 року суму 2100 виправлено на 2700; за 29.10.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 09.11.2014 року суму 1100 виправлено на 1700; за 13.11.2014 року суму 1100 виправлено на 1700; :з 23.11.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 27.11.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 08.12.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 12.12.2014 року суму 2000 виправлено на 2600; за 24.12.2014 року суму 2100 виправлено на 2700; за 19.01.2015 року суму 1000 виправлено на 1600; за 04.02.2015 року суму 1100 виправлено на 1700; за 18.02.2015 року суму 2000 виправлено на 2600; за 03.03.2015 року суму 2100 виправлено на 2700; за 19.03.2015 року суму 1000 виправлено на 1600; за 28.03.2015 року суму 1000 виправлено на 1600; за 16.04.2015 року суму 1100 виправлено на 1700; за 28.04.2015 року суму 1000 виправлено на 1600; за 11.05.2015 року суму 3000 виправлено на 3600; за 13.05.2015 року суму 2000 виправлено на 2600; за 09.06.2015 року суму 2000 виправлено на 2600; за 24.06.2015 року суму 1000 виправлено на 1600; за 14.07.2015 року суму 2000 виправлено на 2600; за 21.07.2015 року суму 2000 виправлено на 2600 (а.с. 38-62).

Тобто, на думку позивача, порушення відповідачем своїх трудових обовязків полягає у недбайливому та не бережливому ставленні до переданого майна і невжиття заходів для запобігання збитку, а наявність прямої дійсної шкоди полягає у не поверненні йому отриманих коштів від реалізації товару на суму 15600,00 грн., які є його власністю, а також не надання звіту щодо використання даних коштів.

Відповідно до висновку експертів № 5933/5934-16 від 19.07.2017 року надані наступні висновки по питанням, які були узгоджені сторонами по справі та вказані в ухвалі Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року:

1)досліджуванні рукописні цифрові записи, розташовані в книзі № 1 (зошиті) обліку руху товару, виручки і залишків матеріальних цінностей та книгах № 2,3 (зошитах) обліку руху товару, виручки і залишків товару відділу №3 піддавались змінам шляхом дописки штрихів, а в деяких рукописних цифрових записах і шляхом наведення вже існуючих записів (відповідно до таблиці №4) (а.с. 167);

2)виправлення цифрових записів, що виявленні технічним дослідженням документів, мають простий графічний склад, що складається лише із одного штриха, в звязку з чим дати їх характеристику, навіть по загальним ознакам, не надається можливим;

3)рукописні записи від імені ОСОБА_2, розташовані в типовому договорі о повній індивідуальній матеріальній відповідальності від 13.11.2008 року виконані не ОСОБА_2, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2, розташований в типовому договорі о повній індивідуальній матеріальній відповідальності від 13.11.2008 року виконаний ОСОБА_2

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України (далі - КЗпП), Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених не них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд вважає, неналежними і такими, що не стосуються предмета доказування, докази надані позивачем ОСОБА_1, а саме: акти від 03.08.2015 року, від 27.07.2015 року та від 21.09.2015 року (а.с. 15, 16, 25), а також його листи направленні до відповідача ОСОБА_2 (а.с. 19, 21) та докази про отримання актів і листів відповідачем по справі (а.с.18, 20, 22, 24).

Відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, позивач ОСОБА_1 повинен був надати до суду документи, які б підтвердили наявність завданих йому збитків, а саме: акт ревізії, акт інвентаризації, прибуткова і витратна документація, будь-які накладні, з яких можливо встановити суму завданого збитку. Саме лише наявність виправлень у зошитах, які під час своєї роботи у ФОП ОСОБА_1 вела відповідач ОСОБА_2 не є належним доказом завдання нею матеріальних збитків позивачу, а враховуючи висновки надані експертизою, неможливо навіть встановити причетність ОСОБА_2 до вчинення вказаних виправлень допущених у зошитах.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи те, що в ході судового розгляду справи позивачем не було доведено як факту заподіяння йому матеріальної шкоди, так і факту наявності можливої вини саме ОСОБА_2 у спричиненні матеріальної шкоди, заподіяних внаслідок порушення покладених не неї трудових обовязків під час її роботи у ФОП ОСОБА_5 на посаді продавця продовольчих товарів у магазині «Продукти», суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову відмовляє у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_8