Номер провадження: 22-ц/785/3849/17
Номер справи місцевого суду: 522/4348/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання нотаріальних дій неправомірними та їх скасування, та про визнання довіреностей недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

14 березня 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання нотаріальних дій неправомірними та їх скасування, та про визнання довіреностей недійсними (а.с. 3-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7 були задоволені. А саме, суд вирішив визнати дію приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. щодо нотаріального посвідчення довіреності від 14 липня 2015 року за р. № 1182, наданої ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8 неправомірною та скасувати цю нотаріальну дію; визнати довіреність, надану ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8, посвідчену 14 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за р. № 1182 недійсною; визнати дію приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. щодо нотаріального посвідчення довіреності від 08 лютого 2016 року за р. № 124, наданої ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_8 неправомірною та скасувати цю нотаріальну дію; визнати довіреність, надану ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_8, посвідчену 08 лютого 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною за р. № 124 недійсною. А також стягнути з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп (а.с. 101-103).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 06 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 звернулися до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянти вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Тому, апелянти просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 109-115).

Крім цього, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. через свого представника ОСОБА_6 звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року і також просила скасувати оскаржуване рішення та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити (а.с. 118-120).

Ухвалами від 13 квітня 2017 року апеляційне провадження за вказаними апеляційними скаргами було відкрито та ухвалою від 18 квітня 2017 року було вирішено апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 тапредставника приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року об'єднати в одне провадження та слухати справу за єдиним номером провадження 22-ц/785/3849/17 (а.с. 141-143).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року було задоволено заяви суддів Кононенко Н.А., Журавльова О.Г., Сегеди С.М. про самовідвід (а.с. 201-202).

Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2017 року на підставі розпоряджень апеляційного суду Одеської області № 4427 та № 4428 від 31 липня 2017 року справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК, було передано колегії суддів під головуванням судді Дрішлюка А.І.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни апеляційні скарги підтримали.

Позивачка та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, пояснення учасників провадження, які з'явились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі приватним нотаріусом Савченко С.В. були порушені вимоги національного законодавства, зокрема ОСОБА_8 не наділив повноваженнями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо представлення ними його інтересів, не надав їм повноважень на передоручення. Більш того, повноваження представників за передорученням має збігатися з повноваженнями повіреного, якими він був наділений. Аналізуючи зміст документу від 06.06.2015 року наданого ОСОБА_8 в США, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 або ОСОБА_3 має повноваження від імені ОСОБА_8 отримувати ухвалені судом документи та наглядати за його нерухомістю, та в іншому призначати повірених на дії, зазначені у п.п. 1-6 цього документу. Таким чином, на думку суду першої інстанції цей документ регулює лише взаємовідносини ОСОБА_8 (Принципала) та ОСОБА_2, або ОСОБА_3 (Агента), але не їх взаємозв'язки з іншими особами. Для третіх осіб, з якими Агент вступає у відносини за дорученням Принципала, надає можливість установити обсяг наданих йому повноважень п.п. 1- 5 цього документу, лише виконанням фактичних дій - призначенням повірених, та ці фактичні дії підпорядковані меті виконання юридичних дій і тому вони не мають самостійного значення, а є умовою належного виконання договору. Суд погодився з посиланнями позивача на те, що спірний апостильований документ є договором доручення та на підставі приписів ст. 245 ЦК України, 1007 ЦК України, зробив висновок, що доручення, видане в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню після подання основного документа, в якому застережене право на передоручення, або після подання доказів того, що представник за основним дорученням примушений до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала доручення. Проте документ від 06.06.2015 року наданий ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права передоручення не містить. В результаті порівняння тексту оспорюваної довіреності від 14.07.2015 року за р. № 1182 та довіреності від 08.02.2016 року за р. № 124 з текстом документа від 06.06.2015 року наданого ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 і ОСОБА_3, суд першої інстанції погодився з доводами позивача та її представників щодо того, що оспорювані довіреності містять в собі більше прав ніж зазначено в документі від 06.06.2015 року наданому ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відповідно задовольнив позов.

Вказані висновки по суті заявленого позову зроблені судом першої інстанції з невірним застуванням норм процесуального права та невірною оцінкою фактичних обставин справи, що є підставою згідно зі ст. 309 ЦПК України для скасування прийнятого судового рішення та ухвалення нового по суті заявлених позовних вимог.

Так, аналіз заявлених первинних позовних вимог та доповнень до них (а.с. 3-5, 41-44) дозволяє виділити дві групи позовних вимог. Перша стосується визнання неправомірною дії приватного нотаріуса Савченко С.В. щодо нотаріального посвідчення довіреності від 14 липня 2015 року за р. № 1182, наданої ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8, та нотаріального посвідчення довіреності від 08 лютого 2016 року за р. № 124, наданої ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_8

Друга група - визнання недійсною довіреності, наданої ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8, посвідчену 14 липня 2015 року приватним нотаріусом Савченко С.В. за р. № 1182; визнання недійсною довіреності, наданої ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_8, посвідчену 08 лютого 2016 року приватним нотаріусом Савченко С.В. за р. № 124.

Виходячи з логіки суду першої інстанції, який визнав видачу довіреності договором доручення, при цьому застосовуючи ЦК України, оскільки договір доручення є двостороннім правочином (договором) та породжує взаємні права та обов'язки, його сторони ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 за другою групою позовних вимог повинні були виступати відповідачами. Разом з тим, спір було вирішено з суб'єктним складом, який був би вірним для першої групи позовних вимог, тобто у разі якщо б анулювання результатів нотаріальної дії стосувались виключно позивача, тобто не породили жодних правових наслідків для третіх осіб. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, пояснень учасників провадження та даних ЄДРСР між ОСОБА_8 до ОСОБА_7 існувало декілька спорів, в тому числі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за об'єднаним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, виконавчого комітету Одеської міської ради, управління державної реєстрації юридичного департамену Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності з позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3П. про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розрядженні майном (номер провадження 22-ц/785/4261/17). Ініціаторами подачі вказаних позовів виступали представники ОСОБА_8, повноваження яких було оспорено як в межах справи № 523/10173/16-ц (провадження № 6-29365св16), так і в межах цієї справи. При цьому скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 24.10.2016 року ВССУ в ухвалі від 10.05.2017 року по вказаній справі № 523/10173/16-ц, провадження № 6-29365св16 зазначив, що повноваження представника і дійсність довіреності (передоручення) на представництво особи в суді підлягають перевірці в рамках ЦПК України безпосередньо при вирішенні спору у справі (ст. 38-44 ЦПК України), в якій бере участь представник, а не за правилами недійсності правочинів. У цей же час дійсність або недійсність довіреності (передоручення), видані на представництво інтересів особи під час укладення цивільно-правових угод доводиться у позовному провадженні з перевіркою правильності її оформлення та підстав видачі.

Фактично ВССУ звернув увагу суду нижчих інстанцій на існування двох видів представництва - матеріального та процесуального, які слід розрізняти, та в залежності від того, щодо чого порушено позивачем питання, визначати норми законодавства, які підлягають застосуванню. З наведених міркувань слід зазначати, що позивач, не погоджуючись з діями нотаріуса та обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, посилався на те, що нотаріус видала довіреності на здійснення представництва в суді з перевищенням обсягу своїх повноважень, в зв'язку з чим до неї були пред'явлені позови ОСОБА_2, ОСОБА_3, які приймали участь у розгляді справ про поділ майна подружжя та визначали представників для здійснення процесуального представництва.

В такому аспекті слід визнати, що оспорюється довіреність на процесуальне представництво, обсяг повноважень представника, в тому числі в порядку передоручення, які визначаються згідно з вимогами ст.ст. 38-44 ЦПК України. При цьому слід звернути увагу, що на відміну від раніше чинного ЦПК України 1963 р. діючий ЦПК України передбачає, що обсяг повноважень представника згідно з ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України є тотожним обсягу повноважень особи, яка представляється, і лише обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності. При цьому підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначається статтями 248-250 ЦК України (ч.3 ст. 44 ЦПК України), що вказує на органічний зв'язок матеріального та процесуального представництва, оскільки в основу останнього також покладається матеріально-правова угода між представником та особою, яка представляється (договір з адвокатом, договір доручення тощо).

В такому контексті оцінка дій приватним нотаріусом Савченко С.В. судом, в аспекті поданого позову, повинна проходити наступним чином: 1) чи має право особа, яка звернулась до неї для вчинення нотаріальної дії право на здійснення представництва в суді; 2) який обсяг її повноважень (чи встановлені обмеження); 3) чи має право вона повністю чи частково делегувати свої повноваження на представництво в суді третім особам?

Відповідаючи на перше питання слід звернути увагу на те, що довіреність від 06.06.2015 року видана для здійснення офіційного представництва (преамбула), п. 9. За логікою суду першої інстанції та з врахуванням вимог національного законодавства, щодо обсягу процесуальних прав представника, на яке він сам і посилався, вказаного достатньо було для визнання того, що ОСОБА_2, а після його відмови від здійснення процесуального представництва - ОСОБА_3 мали право здійснити визначення процесуального представника інтересів ОСОБА_8

Відповідаючи на друге питання для вказаних осіб були встановлені обмеження в повноваженнях в п. 6.

Відповідаючи на трете питання слід було звернути увагу на те, що знов таки, за логікою суду першої інстанції, згідно з ч. 1 ст. 1005 ЦК України повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором (в цій справі - довіреність, матеріально-правовий аналіз якої буде здійснено нижче). Незважаючи на те, що в довіреності вказано не замісник, а повірений, за юридичним механізмом йдеться про одне і теж саме явище - замість представника, всі або частину дій (у нашому випадку - представництво в суді) здійснює особа визначена ОСОБА_2, а після його відмови від здійснення процесуального представництва - ОСОБА_3 на користь цього свідчать прямі вказівки ОСОБА_8 в п. 1, 2, 3, 4, 5, 6 довіреності.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_8 визначив своїх офіційних представників та надав їм право визначати замісників (з точки зору буквального тлумачення національного законодавства) суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову, проте він вдався до помилкових роздумів, що документ від 06.06.2015 року наданий ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права передоручення не містить. Знов таки колегія суддів зауважує, що використання національного понятійного апарату, зокрема, поняття передоручення в контексті ст. 1007 ЦК України, на що посилався суд першої інстанції, не може здійснюватись механічно. По-перше, такий висновок суду просто не враховує навіть національний інститут замісників, а, по-друге, знов таки, зачіпає в оцінці матеріально правову складову - підставу для видачі довіреності, яку суд першої інстанції помилково звів виключно до конструкції договору доручення.

В теорії процесуального права відрізняють за підставами виникнення добровільне (договірне) та законне представництво. У випадку, що розглядається мало місце добровільне (договірне представництво), підставою для виникнення якого була покладена конструкція агентського договору (про що свідчить загально прийнята в США термінологія, використана в довіреності від 06.06.2015 року (а.с. 58-59)), укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 Конструкція вказаної довіреності включає його елементи та не протирічить ст. 244 ЦК України, яка вказує, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Крім того, при оцінці в контексті національного законодавства та національної доктрини слід враховувати, що договір доручення може укладатись декількома способами, зокрема, шляхом підписання договору доручення, шляхом підписання договору доручення та видачі на його виконання довіреності, шляхом видачі довіреності та її прийняття повіреним (конклюдентними діями). До особливостей процедури укладання договору доручення можна віднести видачу довіреності, як акту, який свідчить про його укладання, у разі якщо договір доручення було укладено в усній формі. Форма договору доручення підпорядковується загальним правилам про форму правочину, проте, для підтвердження повноважень повіреного необхідно або щоб договір доручення було укладено у письмовій формі, або щоб була видана довіреність, форма та перелік посадових осіб, що мають право на посвідчення встановлюються законом.

Колегія суддів ще раз підкреслює, що в основі будь-якого процесуального представництва знаходиться матеріально-правова підстава - або договір (наприклад, доручення, агентський договір тощо), або закон (батьківство для здійснення законного представництва). Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказана довіреність від 06.06.2015 року є договором доручення, та при цьому надав оцінку через норми національного законодавства України щодо договору доручення, проте суд не врахував, що навіть згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Колегія суддів зауважує, що видача довіреності в національній доктрині цивільного права кваліфікується як односторонній правочин. Крім того, згідно зі ст. 626 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно, оцінка матеріально - правового змісту оспореної довіреності повинна була надаватись з врахуванням положень ст.ст. 6, 626 ЦК України, якщо йдеться про матеріально-правову складову довіреності. Імперативні норми цивільного законодавства України видачею вказаної довіреності не порушені, а аналізуючи зміст повноважень ОСОБА_2, ОСОБА_3 та конструкцію договірних зв'язків слід визнати, що в основу виданої довіреності було покладено розповсюджену у країнах, які належать до англосаксонської родини (зокрема США) концепцію представництва (agency). Ця теорія припускає, що представник - деяким чином «alter ego» особи, яку представляють, від якої він одержує повноваження і діє в рамках цих повноважень. Основне положення цієї концепції полягає в тому, що представництво розглядається не як деякий абстрактний елемент, але як наслідок доручення і, щонайменше, у теорії, як невід'ємна частина цього договору. «Agency» - концепція загальна, яка охоплює будь-яку ситуацію, коли одна особа діє на користь іншій особи. Це консенсуальне відношення між особами, у рамках якого одна з них (агент), одержує від іншої (принципала) повноваження здійснювати які-небудь дії для останньої. В контексті цієї справи, використання цієї доктрини судом при оцінці виданої 06.06.2015 року довіреності, буде обумовлювати висновок, що будь-яка особа визначена ОСОБА_8 як агент, субагент, або повірений, буде мати право на представництво його інтересів, в тому числі з правом призначення субагентів (повірених) з обмеженнями встановленими принципалом.

В теорії права континентальної Європи були висунуті дві основні теорії щодо правової природи представництва та його співвідношення з дорученням - теорія фікції ОСОБА_11, яка фактично змішує довіреність та доручення та теорія сепарація ОСОБА_12, в подальшому дороблена ОСОБА_13 Саме остання теорія характерна для німецького права, а сьогодні і для українського цивільного права та фактично є теоретичною підосновою щодо відділення представництва від доручення. Разом з тим, з позиції підстав для виникнення представництва в національному законодавстві, агентський договір є самостійним цивільно-правовим договором, який опосередковує відносини представництва і спрямований на здійснення одним із його учасників (агентом) правомірних дій, вчинених від свого імені або від імені іншого учасника (принципала) в його інтересах і за його рахунок щодо третіх осіб. В контексті справи, використання доктрини фікції судом при оцінці виданої 06.06.2015 року довіреності, буде обумовлювати висновок, що не має значення як названий сторонами документ - довіреність або доручення, головне є те, що здійснюється представництво принципала, а обсяг прав вказаних представників визначається письмовим документом, аналіз якого свідчить про право агента (представника) призначати повірених (замісників, субагентів).

В контексті справи, використання доктрини сепарації судом при оцінці виданої 06.06.2015 року довіреності буде обумовлювати висновок, що в основі видачі довіреності було покладено агентський договір, предметом якого є вчинення як юридичних, так і фактичних дій від імені принципала, в тому числі з правом призначати повірених (замісників, субагентів).

Таким чином, при оцінці фактичних обставин справи, слід зробити висновок, що будь-яка особа визначена як агент, субагент, або повірений ОСОБА_8 буде мати право на представництво, з обмеженнями, встановленими принципалом. При цьому як національна доктрина цивільного права, так й іноземна доктрина, обмеження обсягу повноважень повіреного (агенту) в частині звернення до суду (в матеріально-правовому аспекті - це право на позов в матеріально правому сенсі) не містить. Відповідно, слід визнати, що редакційне неспівпадіння тексту апостильованої довіреності від імені ОСОБА_8 та видані його агентами (повіреними) ОСОБА_2, ОСОБА_3 довіреності від імені ОСОБА_8 в порядку субагентування (визначення замісників, передоручення) не свідчить про збільшення обсягу прав повірених, а їх призначення було обумовлено самою довіреністю (угодою) в порядку механізму реалізації повноважень на представництво. Таким чином, первинним при оцінці матеріально-правового аспекту довіреності є наявність волі довірителя ОСОБА_8 щодо порядку здійснення представництва його інтересів. В свою чергу, з оспореної довіреності чітко вбачається його воля на призначення представниками ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також право останніх призначати представників (замісників, повірених, субагентів) ОСОБА_8 для вчинення юридичних та фактичних дій від імені останнього. Так, будь-яких підстав для визнання довіреності від 06.06.2015 року, з точки зору матеріально-правового аспекту спору, у суду першої інстанції також не було.

При цьому на підставі ст. 303 ЦПК України відхиляються посилання сторін щодо порушення/ не порушення умов Гаазької Конвенції про апостиль, його підробку тощо, оскільки вони є обґрунтуванням іншого позову, рішення за яким, після вказаного вище скасування ВССУ, знаходиться на розгляді в апеляційному суді Одеської області на момент прийняття цього рішення (справа № 22-ц/785/6091/17; провадження №523/10173/16-ц).

Оскільки доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження, то колегія суддів на підставі п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року - скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання нотаріальних дій неправомірними та їх скасування та про визнання довіреностей недійсними - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова

05.09.2017 року м. Одеса