З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"05" вересня 2017 р.
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі : головуючого - судді Верніка В.М.
при секретарі - Маліщук Н.А.
із участю : - позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича про відшкодування моральної шкоди,-
ОСОБА_1 12.05.2017 року звернувся до суду з цим позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди, який мотивовано тим, що позов подано на підставі рішення Апеляційного суду від 19.04.2017 року; він звільнений від оплати судового збору; ухвалою Жмеринського судді Шепеля К.А. визнана бездіяльність прокурора Мілієнко О.В. щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, що доводиться ухвалою від 05.05.2017 року у справі №1-кс/130/306/2017; 130/909/17. Вважає, що йому нанесена моральна шкода хамським відношенням прокурора до своїх обов»язків. Просив визнати неправомірним невиконання прокурором Мілієнко А.В. своїх посадових обов'язків за заявою ОСОБА_1 про вчинений злочин та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 5000 грн. моральної шкоди на його користь. (а.с.1, 10)
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав, що в ньому викладені, просив його задовольнити. Суду пояснив, що ухвалою судді Шепеля К.А. від 05.05.2017 року встановлено бездіяльність прокурора Мілієнко А.В. Так, позивач звернувся до прокуратури із заявою про злочин, а прокуратура замість того, щоб внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, направила його заяву до органу поліції. Рішенням апеляційного суду від 19.04.2017 року скасовано рішення судді Шепеля К.А., який вважає, що раз у резолютивній частині ухвали не встановлено бездіяльності, то це є підставою для відмови у його вимогзі про відшкодування моральної шкоди. Ну думку позивача, особи, проти яких він просив порушити кримінальну справу, вчинили злочин, який підлягав розслідуванню, а посадова особа Жмеринської місцевої прокуратури йому в цьому перешкоджала. Позивачу 70 років та судитись з правоохоронними органами до кінця свого життя він не збирається. Якщо суд накаже правоохоронні органи вказаною ним сумою грошей за допущену незбалість, тоді вказаний орган буде надалі належним чином здійснювати свою роботу. Моральна шкода полягає тому, що посадова особа, проти якої він просив порушити кримінальну справу, вчинила злочин, а посадова особа в особі прокурора Мілієнка О.В. позбавляє позивача цього права. Як тільки він подав до нього позов, суддя Шепель визнав бездіяльність і заяву зареєстрували. Порушене конституційне право позивача оскаржувати рішення прокурора, оскільки такого рішення не винесено, щоб не підставляти слідчого, прокурора. Саме в цьому і полягає моральна шкода. Наголосив про свій похилий вік, вказав, що сума стягнення може бути змінена на розсуд суду, головне "приструнити" працівників правоохоронних органів. Сам позивач нічого не може зробити, тому вважає, що відповідні міри має прийняти суд.
Ухвалою суду від 05.09.2017 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича в частині позовних вимог щодо визнання протиправним невиконання прокурором Мілієнко О.В. своїх посадових обов'язків по заяві про вчинений злочин - закрито (а.с.36).
У судові засідання, відповідач та представник відповідача, будучи належним чином та завчасно повідомленими, не з'явились вдруге, з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать відомості, які містяться у цивільній справі, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у їх відсутність не надали, причин неявки не повідомили, позов не оспорили.
Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з"явились в судове засідання без поважних причин.
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається.
Згідно положень ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у нійданих та доказів.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів, які за належним викликом повторно не з'явились в судове засідання, на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін і ухвалити заочне рішення.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, матеріали кримінального провадження №1-кс/130/306/2017 (справа №130/909/17), судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин.
Позивач ОСОБА_1 згідно ксерокопії паспорта (а.с.2) проживає та зареєстрований в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області з 1992 року.
Згідно повідомлення Жмеринської місцевої прокуратури за підписом заступника керівника Мілієнка О.В. від 10.04.2017 року №74-72-16, копію якого надіслано ОСОБА_1, заяву про вчинений злочин посадовими особами органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації направлено начальнику Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області для вирішення згідно ст. 214 КПК України (а.с. 5).
Оглядом матеріалів судового провадження №1-кс/130/306/2017 (справа №130/909/17) встановлено, що ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 05.05.2017 року, на яку позивач посилався як на підставу власних вимог у даній цивільній справі, зобов'язано заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка О.В. на підставі заяви ОСОБА_1 від 10.04.2017 року про вчинений злочин посадовими особами органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації внести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з підстав визнання неправомірною бездіяльності заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури по невнесенню відомостей про злочин до ЄРДР. Також із вказаної ухвали та матеріалів вбачається, що заява ОСОБА_1 про злочин була розглянута згідно Закону України "Про звернення громадян".
При розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить із того, що позивачем доведено належним та допустимим доказом бездіяльність працівника правоохоронного органу, про що існує відповідне рішення слідчого судді, яке постановлене за правилами Кримінального процесуального кодексу України, що і стало підставою для закриття провадження в частині позовних вимог в частині оскарження бездіяльності посадової особи.
Оскільки встановлена бездіяльність встановлена в порядку ст.303 КПК України, але судовому засіданні не встановлені підстав відшкодування шкоди позивачу ОСОБА_1 за передбаченим Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" обмеженим їх переліком, то позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, визначеної вказаним Законом.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд. Зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на судовий захист гарантується також і ст. 55 Конституції України.
Згідно ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
У відпоідності до положень ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.
Згідно ч.1, п.3 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до вимог ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Відповідно положень ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно вимог ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до ч.2 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.57, 58, 59, 60 ЦПК України що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
За змістом роз'яснень, що містяться у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.
Так, позивачем вказано, що заподіяння моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідачів, пов'язане з хамським ставленням працівника органу прокуратури до своїх обов'язків, що порушило його право на оскарження рішень правоохоронного органу, невнесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою. Натомість стягнення моральної шкоди позивач розцінює як захід впливу на правоохоронні органи, спосіб навчити їх працювати та завдана цими діями моральна шкода, оцінена позивачем у сумі 5000 грн., виходячи із його похилого віку.
Проте, всупереч вимогам ст.10, 60 ЦПК України позивачем у судовому засіданні не представлено доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, існування причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та шкодою, не доведено жодними доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди заявленою бездіяльністю відповідачів.
Судом не встановлено та позивачем не заявлено про будь-які душевні страждання, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім'ї чи близьких родичів ні під час встановленої бездіяльності відповідача чи надалі, однак саме відповідні душевні страждання законом передбачаються обставинами у яких полягає моральна шкода. Будь-яких інших підстав, що становлять моральну шкоду за переліком ст.23 ЦК України, позивачем також не наведено.
Право належно вплинути на діяльність правоохоронного органу щодо реєстрації заяви про злочин позивачем реалізована шляхом звернення до слідчого судді, який ухвалою від 05.05.2017 року відновив порушене право позивача на реєстрацію його заяви про злочин. Таке рішення слідчого судді є остаточним у вказаних правовідносинах, де особа, після реєстрації заяви про злочин набула нових прав, про обмеження яких суду не заявлено. У разі порушення прав позивача, він вправі розпочати відповідне нове провадження. Спосіб, наразі обраний позивачем для впливу на таке нове провадження у виді звернення із позовом про відшкодування шкоди є лише власним тлумаченням позивачем законодавства та його особистими припущеннями.
Крім того відповідно до п.10.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" застережено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Виходячи із вищенаведеного, заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича, який є посадовою особою органу прокуратури, не може вважатись належним відповідачем за вказаним позовом.
Разом з тим, позивачем особисто не заявлено про притягнення у якості співвідповідача відповідний державний орган, а суд з урахуванням чинної наразі редакції ст.33 ЦПК України, що зазнала змін після винесення наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, не має можливості з власної ініціативи замінювати первісного відповідча належним відповідачем або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, що передбачено лише за клопотанням позивача та визначається принципом диспозитивності цивільного судочинства, за складовою якого щодо меж заявлених вимог, лише в яких суд розглядає спір.
Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, невірно визначив відповідача, у зв'язку з чим в позові слід відмовити.
Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України підлягають віднесенню за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати за відповідним предметом позову.
Враховуючи викладене, керуючись ст.56 Конституції України, ст.5, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України; постановоюПленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.3, 4, 8, 10, 11, 58-61, 208, 209, 212- 215, 224-226 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Мілієнка Олександра Валентиновича моральної шкоди в сумі 5000 грн. - відмовити.
Рішення набуває законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а відсутньою в судовому засіданні особою, яка бере участь в справі, - у той же строк з часу отримання копії рішення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.