Справа №478/756/17 07.09.2017 07.09.2017 07.09.2017
Провадження №22-ц/784/1638/17
Справа № 478/756/17 Головуючий першої інстанції: Іщенко Х.В.
Провадження № 22-ц/784/1638/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Позивач вказував, що 12 жовтня 2013 р. між ним та відповідачем укладено договір, предметом якого було платне передання йому (позивачу) в оренду терміном на 5 років належної відповідачеві земельної ділянки, площею 8,29 га., розташованої в с. АДРЕСА_1 про що ОСОБА_4 того дня було надано власноруч підписану розписку у присутності свідків. Як зазначив ОСОБА_2, на виконання умов цього договору в якості орендної плати за весь термін дії договору оренди, він передав ОСОБА_4 кошти в у розмірі 40000 грн., а той в свою чергу передав йому в користування земельну ділянку. Проте, в порушення даної домовленості, у 2016 році відповідачем було укладено новий договір оренди землі з Фермерським господарством «МИР». У зв'язку з цим позивач вважає, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язанні, що прописані в розписці від 12 жовтня 2013 р.

Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 000 гривень у зв'язку з невиконанням умов договору.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, проте, не заперечував факту домовленості з позивачем щодо платної передачі останньому в оренду строком на п'ять років земельної ділянки та отриманням за це 40000 грн., про що ним власноручно були складені відповідні розписки.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2017 р. позов ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики в зв'язку з невиконанням умов договору задоволено . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти за договорами позики у розмірі 40000 грн., а також судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на помилковість висновків суду стосовно укладання сторонами договорів позики та неврахування судом того, що фактично позивач три роки користувався земельною ділянкою відповідача, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначивши, що судом вірно встановлені правовідносини сторін, які випливають саме із договорів позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди сторонами не був укладений, а надані позивачем розписки містять умови договору позики, що передбачені ст. 1049 ЦК України, а оскільки відповідач належним чином не виконав зазначені у розписках обов'язки, то з нього на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню кошти за договорами позики в розмірі 40000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, визначаючи характер правовідносин сторін, суд помилково вважав доведеним позивачем факт укладання сторонами саме договорів позики.

Так, відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

За такого, відповідно до викладених вимог закону, суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати.

Обравши способом захисту прав стягнення з відповідача боргу за договорами позики, позивач в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається: що сторонами був укладений саме договір позики, за яким відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по поверненню суми позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням його повернення та дати отримання коштів.

Саме така правова позиція щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладання і вимог до письмової форми договору викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 14.03.2012 р. є власником земельної ділянки площею 8,2928 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. У жовтні 2013 року ОСОБА_4 за усною домовленістю передав в оренду ОСОБА_2 вказану земельну ділянку строком до 12 жовтня 2018 року, за що останній сплатив ОСОБА_4, наперед орендну плату в розмірі 40000грн., про що складено відповідні розписки. В грудні 2016 році ОСОБА_4 уклав договір оренди землі з Фермерським господарством «МИР», в зв'язку з чим передав належну йому земельну ділянку у користування даного Фермерського господарства.

Крім того, зазначені обставини встановлені рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2016 року у справі № 478/366/17, ухваленим за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який позивач обґрунтовував порушенням його прав орендатора в зв'язку з передачею ОСОБА_4 земельної ділянки в оренду Фермерському господарству «МИР». Відмовляючи у задоволенні позову, суд, зокрема, виходив із відсутності укладеного сторонами у належній формі договору оренди землі, який би пройшов відповідну державну реєстрацію (а.с. 64-65). Таким чином, даним рішенням суду було встановлено, що гроші в розмірі 40000грн. передавились ОСОБА_2 ОСОБА_4 не на виконання договору позики. Вказані обставини згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними при розгляді справи, яка переглядаєься.

Зі змісту складених відповідачем розписок, на які посилається позивач в обґрунтування позову, вбачається що отримані ОСОБА_4 кошти були йому передані ОСОБА_2 в якості повної передоплати з орендної плати за 5 років оренди позивачем належної відповідачу земельної ділянки і ці розписки не містять зобов'язання ОСОБА_4 про повернення коштів (а. с. 4, 5). Отже, ці розписки не підтверджують укладання сторонами договору позики, оскільки не містять відомостей про те, що воля сторін була направлена саме на укладання договору позики.

Таким чином, суд не встановив справжньої правової природи укладеного сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладання сторонами договорів позики.

Той факт, що договір оренди у передбаченій законом формі сторонами не був укладений, не є підставою для стягнення з відповідача боргу за договором позики, який також сторонами не укладався.

Посилання суду першої інстанції на те, що встановлені судом обставини справи дають підстави для задоволення позову і це відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, є помилковими, оскільки ці правові висновки судом застосовані неправильно.

Так, у зазначеній постанові Верховний Суд України підкреслив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За такого, враховуючи зміст складених відповідачем розписок та з огляду на вищевикладені правові висновки Верховного Суду України, суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним у справі доказам та дійшов неправильного висновку щодо кваліфікації правовідносин сторін.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено укладання ним із відповідачем договору позики, за яким обов'язки по поверненню коштів не були виконані, а тому відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_4 обов'язку позичальника щодо повернення позичених коштів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вважати обґрунтованим висновок суду про задоволення позову ОСОБА_2 немає підстав.

В зв'язку з викладеним рішення суду першої інстанції відповідно до п.2 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 704грн. 00коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 704грн. 00коп. (сімсот чотири гривні).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська