Справа № 473/3364/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"04" січня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Ротар М.М. при секретарі Козаченко О.І., Фінько О.П.

за участю: представника позивачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2016 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просили визнати недійсними - державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,1376 га, яка розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області по вул. Ксеніївській (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську, а також рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів №92 від 16.03.1993 року «Про закріплення земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельної ділянки, площею 1000 кв.м. та ділянки, площею 0,0376 га., розташованої по вул. Ксеніївській (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської області.

В обґрунтування позовних вимог, позивачі вказували, що житловий будинок №96 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Ксеніївська (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської області знаходиться у спільній частковій власності, а саме: 2/3 частки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу; 1/3 частки належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При зверненні ОСОБА_2 до приватного нотаріуса з метою продажу належної їй 2/3 частки житлового будинку, нотаріусом було встановлено, що відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (із присвоєнням кадастрового номеру). Приватне підприємство «Земля» також повідомило позивачу, що виготовлення технічної документації із землеустрою не представляється можливим у зв'язку із тим, що в Державному акті на право приватної власності на землю від 25.03.1993 року, площі земельних ділянок не розділено на 1000 кв.м. та на 376 кв.м. як в рішенні виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області №92 від 16.03.1993 року; в державному акті на право приватної власності на землю від 25.03.1993 року не визначено площу та конфігурацію земельних ділянок за кожним цільовим призначенням

Оскільки виправлення в державному акті не допускаються, позивачі просили визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю.

Ухвалою суду від 27 грудня 2016 року була прийнята відмова позивачів від позову в частині визнання недійсним та скасування рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів №92 від 16.03.1993 року «Про закріплення земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельної ділянки, площею 1000 кв.м. та ділянки, площею 0,0376 га., розташованої по вул. Ксеніївській (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської області. Провадження по справі в цій частині було закрито.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1376 га., що призначена для ведення особистого підсобного господарства і розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області по вул. Ксеніївській (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської області, що виданий 25.03.1993 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів №92 від 16.03.1993 року та зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1602.

Представник відповідача територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не зявився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, направили на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі та повне визнання позову.

Представник третьої особи без самостійних вимог Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області в судове засідання не зявився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову.

Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не зявилися в судове засідання.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених положеннями ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Так судом встановлено, що 2/3 частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Ксеніївська (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської областіналежить позивачу ОСОБА_2 згідно договору дарування від 31.10.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Вознесенської державної нотаріальної контори за реєстровим №2659, зареєстрованого у Вознесенському МБТІ 20.02.1993 року за реєстровим №1631 та договору купівлі-продажу від 19.11.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №1285, зареєстрованого за реєстровим №1631.

1/3 частка вказаного будинку належить позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.04.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області за реєстровим №1-292 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.04.2014 року за 320802217.

Однак під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що надана для обслуговування житлового будинку, позивачами було встановлено, що згідно рішення виконкому Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 16.03.1993р. №92, земельні ділянки площею 1000 кв.м. та площею 376 кв.м. по пров. Радянському, 96 були закріплені у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за громадянами ОСОБА_6, ОСОБА_7, Гнатюк (після укладення шлюбу ОСОБА_2) ОСОБА_9, однак в Державному акті на право приватної власності на землю від 25.03.1993р., виданому на підставі вищевказаного рішення, площі земельних ділянок не розділено як в рішенні на 1000 кв.м. та на 376 кв.м.

На підставі рішення виконкому Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 16.03.1993р. №92 було видано Державний акт на право приватної власності на землю від 25.03.1993р. на одну земельну ділянку загальною площею 0,1376 з одним цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і особистого підсобного господарства), які в свою чергу були віднесені до різних категорій земель, на які поділялися землі України на момент видачі вищевказаного Державного акту.

Таким чином, враховуючи вищевказане вбачається, що правовий режим земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку визначений главою 8 Земельного кодексу України (1990 року) та відносить її до категорії земель населених пунктів, однак її розмір при безоплатній передачі у власність не мав перевищувати 0,1 Га.

Так само правовий режим земельної ділянки призначеної для ведення особистого підсобного господарства визначений главою 7 Земельного кодексу Країни (1990 року) та відносить її до категорії земель сільськогосподарського призначення, однак її розмір при безоплатній передачі у власність не мав перевищувати 0,6 Га.

Крім того, відповідно до ст. 17 Земельного кодексу Країни (1990 року), «Порядку передачі земельних ділянок в приватну власність громадянам України» затвердженого наказом Держкомзему від 15.02.1993р. №10, «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)» затвердженої наказом Держкомзему України від 15.04.1993р. №28, видачі Державного акту повинно передувати виготовлення відповідної документації із землеустрою, що у вищевказаному випадку зроблено не було.

У відповідності до листів Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області від 17.10.2016р. №Є-260/0-405/6-16 було повідомлено, що відповідно до рішення виконкому Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 16.03.1993р. №92 земельну ділянку загальною площею 0,1376 Га за адресою пров. Радянський, 96 було передано у власність гр. ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 для ведення особистого підсобного господарства та видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку який зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1602 від 25.03.1993р.

Також у вищевказаному листі було зауважено, що згідно п. 2.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди» виправлення в державний акт не допускаються та містилася рекомендація щодо вирішення вищевказаного питання в судовому порядку.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, про те, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, було видано всупереч ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 17, 78, 81, 86, 89, 90, 116, 120, 125, 152-153 Земельного кодексу України, а також ст.ст. 2, 56, 67 глав 7, 8 Земельного кодексу України (1990 року).

Відповідно до «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999р. №43 (далі по тексту «Інструкція») Державний акт на право власності на землю виготовляється на підставі виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність земельної ділянки, договору відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду.

Відповідно до Інструкції, роботи зі складання Державного акта на право власності на земельну ділянку складаються із підготовчих робіт: встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки, складання кадастрового плану земельної ділянки, заповнення бланка Державного акта. Також Інструкцією не передбачено можливість внесення змін у Державний акт шляхом його виправлення, оскільки це тягне за собою переробку всієї технічної документації.

Виходячи з положень Інструкції для того щоб внести зміни у Державний акт, слід його визнати недійсним та в порядку визначеному чинним законодавством України виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), подати її на затвердження до відповідного органу місцевого самоврядування та після отримання рішення органу місцевого самоврядування, здійснити реєстрацію земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у відповідності до часток у праві спільної часткової власності на вищевказаний житловий будинок.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вищевказану правову позицію висловив у своїй постанові від 4 червня 2014 року по справі №6-46цс14 Верховний Суд України.

Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа №6-103цс12).

За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним Державний акт на право приватної власності на землю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог Управління Держгеокадастру у Вознсеенському районі Миколаївської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - задовольнити повністю.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1376 га., що призначена для ведення особистого підсобного господарства і розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області по вул. Ксеніївській (до перенайменування пров. Радянський) №96 в м.Вознесенську Миколаївської області, що виданий 25.03.1993 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів №92 від 16.03.1993 року та зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1602.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ротар М.М.