Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/4559/16 Головуючий у 1 інстанції Бахаєв І.М.
№ провадження 22-ц/778/3267/17 Доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року і додаткове рішення від 29 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що 09 квітня 2014 року уклав з ОСОБА_3 договір позики, за якими останній отримав грошові кошти у сумі 9 760 доларів США на строк до 15 жовтня 2014 року, про що написав відповідну розписку. 10 і 18 червня 2015 року ОСОБА_3 повернув йому 2 337 і 2 253 доларів США, 10 липня 2015 року повернув 817 доларів США. Посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_3 не повернув йому решту боргу у сумі 4 353 долари США, просив суд на підставі ст.625, 1046, 1049, 1050 ЦК України стягнути з боржника суму боргу, розмір якої за курсом НБУ на 19 липня 2016 року становить 108 172, 05 грн., інфляційні збитки у розмірі 69 287, 05 грн., 3 % річних у розмірі 6 053, 80 грн., а також компенсувати судові витрати в загальній сумі 11 561, 60 грн., в тому числі 10 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Заочним рішеннямсудді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 113 922, 92 грн., суму боргу від збитків по інфляції 69 287, 05 грн., 3 % річних у розмірі 6 053,80 грн., а також 1 561, 60 грн. судових витрат.

Додатковим рішенням від 29 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. компенсації судових витрат з надання правової допомоги.

Ухвалою цього ж суду від 05 квітня 2017 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, суд допустився порушень норм процесуального права, розглянувши справу за відсутності відповідача, який не зявився у судове засідання з поважної причини через хворобу; безпідставно стягнув з нього 10 000 грн. правової допомоги. Крім того, суд допустився порушень норми ч.2 ст.625 ЦК України, якою не передбачена індексація іноземної валюти. Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову, про стягнення суми боргу відмовити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Як встановлено судом, 09 квітня 2014 року ОСОБА_2 передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9 760 доларів США, а осатаній зобовязався повернути вказані грошові кошти до 15 жовтня 2014 року.

На підтвердження укладення сторонами договору позики грошових коштів позивач надав суду розписку, написану та підписану ОСОБА_3, про отримання ним від ОСОБА_2 коштів в загальній сумі 9 760 доларів США, які він зобовязався повернути до 15 жовтня 2014 року (а.с.29).

Зазначені обставини відповідачем ОСОБА_3 визнаються й не заперечуються, а крім того підтверджуються відповідною борговою розпискою позичальника (а.с.28).

Відповідно до розписок, підписаних ОСОБА_2 і ОСОБА_3, 10.06.2015 р. ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 2 337 доларів США, 18.06.2015 р. 2 253 доларів С(ША, 10.06.2015р. 817 доларів США, залишок боргу становить 4 353 доларів США (а.с.29 зворот).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав своїх зобовязань за договором позики, своєчасно гроші не повернув, а тому вся сума боргу, визначена з урахуванням вимог ст.ст.533, 625 ЦК України щодо інфляційних втрат і 3% річних, має бути стягнута з нього в судовому порядку.

Проте в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, тощо).

Установивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_3 в доларах США, суд першої інстанції стягнув з позичальника суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день ухвалення судового рішення.

Проте суд не звернув уваги на те, що і в позовній заяві від 19.07.2016 р., і в уточненій позовній заяві від 05.09.2016р., при визначенні суми основного боргу днем платежу позивач визначив не дату ухвалення судового рішення, а дату предявлення позову 19.07.2016р. і просив про стягнення 4 353 доларів США за курсом НБУ, що існував станом на 19.07.2016р. ( із розрахунку 2 485, 6585 грн. за 100 доларів США), що становить 108 172, 05 грн.

В порядку, передбаченому ст.119 ЦПК України свої позовні вимоги в цій частині позивач не змінював, заяву про визначення суми боргу за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення суду першої інстанції не подавав.

Зважаючи на те, що справу розглянуто за відсутності обох сторін, суд першої інстанції, стягуючи 113 922, 92 7грн. основного боргу, на думку колегії, вийшов за межі позовних вимог, оскільки застосував курс валют на день ухвалення судового рішення, а не на день предявлення позову, як просив позивач в обох позовних заявах.

Крім того, суд першої інстанції допустився порушень і у застосуванні ст.625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня , іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Суд установив, що умовами договору позики передбачено повернення боргу в доларах США, а отже передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягали, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

За вказаних обставин підстав для стягнення 69 287, 05 грн. інфляційних втрат суд першої інстанції також не мав.

При визначенні суми 3% річних за порушення строків повернення позики суд першої інстанції також неправильно застосував курс валют НБУ, що призвело до збільшення відповідальності позичальника. Оскільки умовами договору позики сторони визначили датою повернення боргу 15 жовтня 2014 року, розрахунок 3% річних за порушення строків виконання боргових зобовязань має здійснюватися за курсом валюти на 15 жовтня 2014 року.

Відповідно до довідки НБУ 15 жовтня 2014 року офіційний курс становить 100 доларів США - 1 295, 2038 грн. (а.с.34).

Таким чином розмір 3% річних, нарахованих на суму невиконаного своєчасно грошового зобовязання, з урахуванням часткового виконання позичальником своїх грошових зобовязань у червні і липні 2015 року, становить 4 598, 73 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин оскаржуване у справі рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 9 квітня 2014 року у розмірі 108 172,05 грн., що становить еквівалент 4 353 доларів США за курсом НБУ на день предявлення позову 19.07.2016р., а також 4 598, 73 грн. 3 % річних за порушення боргового зобовязання за період з 15 жовтня 2014 року по 2 вересня 2016 року. У задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат ОСОБА_2 слід відмовити.

Вимоги апеляційної скарги про повну відмову у позові задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено судом першої інстанції і не заперечувалося представниками сторін у суді апеляційної інстанції, позичальник борг не повернув, а тому підстав для висновку про припинення боргових зобовязань не має.

Судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права і при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір таких витрат встановлений законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції Закону на час вирішення спору у суді) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У частині 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. ч. 2, 3 ст. 88 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, правову допомогу позивачеві у цій справі надавала адвокат ОСОБА_4, з якою ОСОБА_2 уклав договір про надання правової допомоги №26 від 19.07.2016р. і договір №24 від 01.07.2016. (а.с.4, 27, 28 40).

За договором № 24 від 19.07.2016 р. позивач ОСОБА_5 і адвокат ОСОБА_4 визначили, що за складання позовної заяви, клопотань, претензій, тощо замовник сплачує 700 грн. (а.с.4, п.4.1 договору).

До матеріалів справи додано дві фотокопії товарних чеків №№4,5 від 19.07.2016р., виданих ФОП ОСОБА_4, про отримання останньою 200 грн. і 500 грн. за складання заяви про забезпечення позову і позовної заяви (а.с.10).

Відповідно до договору про надання правової допомоги №24 від 01.07.2016р. розмір оплати за договором становить 10 000 грн. (а.с.40).

Доказів сплати позивачем своєму адвокату 10 000 грн., розрахунок таких витрат матеріали справи не містять.

Як вбачається із матеріалів справи, адвокат ОСОБА_4 приймала участь у судових засіданнях 31.08.2016р. і 23.09.2016р.р., кожне із яких тривало по 5 хв., і в яких справа по суті не розглядалася із-за неявки відповідача. В судовому засіданні 05.04.2017 року під час вирішення заяви відповідача про перегляд заочного рішення, яке фактично тривало 17 хвилин, оскільки з 9 год 37хв. до 10 год.18 хв. суд знаходився в нарадчій кімнаті, адвокат ОСОБА_4 виступала 3 секунди. Під час ухвалення судового рішення по суті, вирішення судом питання про ухвалення додаткового рішення адвокат ОСОБА_4 участі не приймала, подавала суду відповідні заяви про розгляд справи за її відсутності.

Зважаючи на те, що матеріали справи містять документально підтверджені і доведені витрати позивача тільки на суму 700 грн., передбачених законом підстав для стягнення з відповідача 9 300 грн. як компенсації витрат на правову допомогу суд першої інстанції не мав.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги щодо невідповідності додаткового рішення вимогами вимогам глави 8 ЦПК України є обґрунтованими, а тому і додаткове рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню.

За положенням ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивач6еві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно і змінює розподіл судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами у суді першої і апеляційної інстанції колегія суддів враховує те, що при подачі позову 19.06.2016 р. позивач мав сплатити 1081, 72 грн. судового збору із розрахунку 1% від ціни позову і 275, 60 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього мав сплатити 1219,52 грн. Фактично позивач сплатив 1082 грн.+275,60 грн. = 1 357, 60 грн.

При подачі додаткового позову 02.09.2016р., яким були збільшені позовні вимоги на 75 340 грн., позивачем не був сплачений судовий збір ( з урахуванням переплати 0,38 грн.) на суму 753, 2 грн.

Крім того позивачем понесені і документально підтверджені судові витрати за надання правової допомоги адвокатом на суму 700 грн.

Всього позивачем понесено і документально підтверджено 2 057, 60 грн. судових витрат.

Витрати позивача у сумі 102 грн. за запит до БТІ не відносяться до судових витрат, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за договором позики і доказуванню підлягають тільки факти, повязані з укладанням і виконанням договору позики. Довідка БТІ про наявність у відповідача предмету нерухомості, за видачу якої позивачем сплачено 102 грн., не є доказом у цій справі, а тому підстав для стягнення вказаної суми коштів суд першої інстанції не мав.

Судові витрати відповідача по справі за оскарження в апеляційному порядку ухвали про забезпечення позову 303,60 грн. (мав сплатити 275, 60 грн.) , судового рішення 1 192 грн., ( повинен був сплатити 2019,05 грн.), а всього понесено судових витрат на суму 1 495, 60 грн.

Недоплата судового збору відповідача при подачі апеляційної скарги (з урахуванням переплати судового збору при оскарження ухвали суду про забезпечення позову) становить 799, 05 грн.

Всього у справі недоплата судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій становить 1552,25 грн. Вказана сума недоплати підлягає стягненню зі сторін у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і вимог апеляційної скарги

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено на 61,45%, а отже він має право на компенсацію за рахунок відповідача понесених ним судових витрат у суді першої інстанції на суму 1 264, 40 грн. і має сплатити 576, 55 грн. на користь держави недоплаченого судового збору.

Апеляційна скарга відповідача задоволена на 38,55%, отже він має право на компенсацію понесених судових витрат за рахунок позивача на суму 576, 55 грн., а також має сплатити 953,86 грн. на користь держави недоплаченого судового збору.

З урахуванням принципу взаємозаліку остаточна сума компенсації судових витрат за рахунок відповідача на користь позивача становить 687, 85 грн. (1 264,40 грн. 576,55 грн.).

Керуючись ст. ст. 307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року і додаткове рішення від 29 червня 2017 року по цій справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 9 квітня 2014 року у загальному розмірі 112 770, 78 грн. (сто дванадцять тисяч сімсот сімдесят гривень 78 коп.), із яких 108 172,05 грн. (сто вісім тисяч сто сімдесят дві гривні 05 коп.) сума основного боргу, що становить еквівалент 4 353 доларів США ( чотири тисячі триста пятдесят три долари США) за курсом НБУ на день предявлення позову 19.07.2016р., 4 598, 73 грн. ( чотири тисячі пятсот девяносто вісім гривень 73 коп.) 3 % річних за порушення боргового зобовязання за період з 15 жовтня 2014 року по 2 вересня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в загальній сумі 687 грн. 85 коп. (шістсот вісімдесят сім гривень 85 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 953, 86 грн. (девятсот пятдесят три гривні 86 коп.) судового збору

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 576, 55 грн. (пятсот сімдесят шість грн.. 55 коп.) судового збору

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: