Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/844/17 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Радомишльське відділення поліції Коростишівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Житомирській області, про вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_1 що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом, в якому просила вселити їх в житловий будинок АДРЕСА_2 та зобов'язати відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, передати позивачам усі ключі від дверей цього будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що починаючи з народження проживала в спірному будинку, фактично безперервно користувалася цією нерухомістю, так як доглядала за своєю матір'ю - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року та якій вказаний будинок належав на праві власності. Крім цього разом з нею у будинку проживав її син - ОСОБА_2 Зазначала, що після смерті матері вона прийняла спадщину, зробила в будинку капітальний ремонт, провела газ, перекрила дах. Відповідач ОСОБА_3 доводиться її рідним братом. Починаючи із 07.08.2016 року ОСОБА_3 не допускає її та сина до вказаного житла, змінивши замки на вхідних дверях, а тому просила задовольнити позов про вселення.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності аналогічні доводам, зазначеним у позовній заяві.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не є членами сім»ї відповідача, права власності на житловий будинок не мають, зареєстровані та проживають окремо і не ведуть спільного господарства, відтак, не мають права користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в інтересах якого діє остання, свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідач порушує їх право на користування спірним житлом, при цьому як на підставу заявлених позовних вимог посилалася на положення статей 383, 386, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 19.07.1993 року, згідно якого ОСОБА_4 (мати сторін) подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар жилий будинок і господарські будівлі в с. Велика Рача Радомишльського району Житомирської області. Договір дарування ніким не скасований та є чинним.

Право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2016 року та виданими виконавчим комітетом Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області виписками з погосподарських книг за 1986-1990, 1991-1995, 2016-2023 роки (а.с. 83, 84, 90, 91, 92).

Із довідки № 000832, виданої ПП «Житлоремсервіс-9» від 13.01.2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований АДРЕСА_4 та до складу сім'ї якого входять: дружина - ОСОБА_6, дочка - ОСОБА_7, дочка - ОСОБА_8, син - ОСОБА_3, онука - ОСОБА_9, онук - ОСОБА_10, онука - ОСОБА_11, онука - ОСОБА_12, онук - ОСОБА_13 (а.с.78).

Судом також встановлено, що згідно довідки з місця проживання сім'ї та реєстрації позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5. Разом з нею проживають: син ОСОБА_2, дочка ОСОБА_14, онука ОСОБА_15, онука ОСОБА_16 (а.с. 93).

Факт реєстрації та проживання позивачів у АДРЕСА_1 підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1, висновком ЛКК від 08.04.2016 року, розпорядженням Святошинської РДА м. Києва від 19.03.2002 року № 409 про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним сином інвалідом II групи (а.с.8, 9, 10, 13, 15).

Допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що самі позивачі не є власниками житлового будинку АДРЕСА_3 та не є членами сім'ї власника цього будинку ОСОБА_3, зареєстровані та проживають окремо та не ведуть з ним спільного господарства, а тому підстави для їх вселення у спірний будинок відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги рішення апеляційного суду Житомирської області від 1 грудня 2016 року яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_6

Доводи апеляційної скарги, на які посилається позивачка, як на правову підставу своїх вимог, свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом не знайшли та спростовуються дослідженими вище доказами.

Факт проведення ремонту та газифікації житлового будинку, на що посилається ОСОБА_1, та періодичне проживання в ньому, не дає правових підстав для вселення її з сином у спірне житло.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з урахуванням вищевказаних норм матеріального права та встановлених обставин під час розгляду справи, повно та всебічно дослідивши зібрані у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді