Провадження № 22-ц/780/90/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 54 11.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 08 жовтня 2008 року між ним та ФОП ОСОБА_3 було укладено трудовий договір. В подальшому даний трудовий договір був зареєстрований за №1183 в Броварському базовому міськрайонному центрі зайнятості. Вид діяльності (професія) - водій.

Відповідно до умов укладеного договору ФОП ОСОБА_3 зобов'язався виплачувати ОСОБА_2 заробітну плату у розмірі 540 гривень при умові, що на момент укладення договору мінімальна заробітна плата становила 525 гривень, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Проте зобов'язання щодо виплати заробітної плати ФОП ОСОБА_3 не виконував. Тому за період роботи ОСОБА_2 виникла заборгованість по заробітній платі, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати за період з 01 січня 2013 року по 30 листопада 2013 року - 1147 гривень, а з 01 грудня 2013 року по 31 серпня 2015 року - 1218 гривень.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 38195 гривень.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги копію наданого трудового договору та не перевірив допустимість цього доказу, оскільки не витребував у сторін оригінал такого договору із відбитком печатки відповідача.

Також суд не взяв до уваги копію тимчасового реєстраційного талону НОМЕР_1 виданого Броварським РЕВ УДАІ в Київській області, на підставі якого позивач керував транспортним засобом відповідача призначений для перевезення вантажу. Вважає цей документ також доказом його трудових відносин із відповідачем.

За таких обставин ОСОБА_2 просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 05 вересня 2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, з видом діяльності - вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З листа Броварського міськрайонного центру зайнятості №253/05 від 09 березня 2016 року вбачається, що за даними системи ЄІАС та книги реєстрації «Трудових договорів між фізичною особою та найманим працівником» реєстрація трудового договору від 08 жовтня 2008 року за №1183, що укладений між ФОП ОСОБА_3 та найманим працівником ОСОБА_2, відсутня (а.с.24).

Таким чином, вказаний трудовий договір не було зареєстровано у встановленому порядку у державній службі зайнятості.

З пояснень представника відповідача ОСОБА_4, наданих у судовому засіданні, було встановлено, що зазначений договір було підписано між сторонами, але не зареєстровано у державній службі зайнятості, у зв'язку з тим, що сторони мали намір встановити трудові відносини. Однак з певними фактичними обставинами, вказаний трудовий договір залишився лише наміром на укладення трудових відносин.

Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту наявності між сторонами трудових відносин, зокрема факту укладення трудового договору, наявність заборгованості по заробітній платі, фактичного допуску до роботи, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Визначаючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно визначив норми матеріального права, які підлягають застосуванню та посилався на ст..ст. 21, 24, 24-1 КЗпП України, які визначають, що розуміється під поняттям трудового договору, форма укладення такого договору з фізичною особою, визначають перелік документів необхідних для укладення трудового договору з фізичною особою та порядок реєстрації таких договорів роботодавцем в державній службі зайнятості.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається що трудовий договір між сторонами по справі не був зареєстрований в державній службі зайнятості, а тому не може бути належним доказом того, що між сторонами виникли трудові правовідносини. Обов'язок реєстрації такого договору, згідно з чинним трудовим законодавством, яке діяло на момент укладення договору, покладено на роботодавця.

Окрім того, відповідно до п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України №58 від 29 липня 1993 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Фізичні особи-роботодавці роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»). Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Натомість позивачем не надана копія трудової книжки на підтвердження того, що він дійсно був прийнятий на роботу.

Надана позивачем копія тимчасового реєстраційного талону НОМЕР_1 виданого Броварським РЕВ УДАІ в Київській області також, в розумінні ст..ст. 57-59 ЦПК України, не може бути визнана судом як належний та допустимий доказ, оскільки не підтверджує факту виникнення трудових відносин між сторонами.

На підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.ст. 308-309 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого, законного та справедливого рішення суду.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та вірно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому дійшов до правильних висновків про відмову в задоволенні позову, таким чином апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді