Справа № 628/3801/16-ц
Провадження № 2/628/99/17
31 січня 2017 року м. Купянськ
Купянський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Шиховцової А.О.,
за участю секретаря Шевченко О.І.,
Позивач вважає, що умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. Так, у договорі зазначено, що перший платіж - платіж, що складається з платежу за оформлення договору та авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов договору.
Авансовий платіж - це обовязковий платіж, що складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, розмір якого погоджено сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця. Фактично, ураховуючі, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, то авансовий платіж є попередня оплата за предмет лізингу.
До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати:
а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;
б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;
в) компенсацію відсотків за кредитом;
г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.
Як вбачається із договірних умов, складові першого платежу - «платіж за оформлення договору» та «авансовий платіж» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Відповідно до приписів ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі- продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Проте, на думку позивача, умови спірного договору містять інші застереження, які суперечать вимогам діючого законодавства та порушують охоронювані законом права та інтереси позивача.
Так, п. 3.1.11 спірного договору визначає, що лізингодавець у разі неможливості придбання предмета лізингу лізингодавцем або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета визначеного давним договором, лізингодавець зобовязаний повідомити лізингоодержувача шляхом направлення письмового повідомлення. Тобто, якщо третя особа не бажає здійснювати продаж предмету лізингу, лізингодавець здійснює лише одну дію - письмово повідомляє лізингоодержувача, при цьому, не застосовує будь-яких заходів щодо належного виконання умов договору стосовно передання предмету лізингу лізингоодержувачу.
Разом з цим лізингодавець наділив себе правом в односторонньому порядку розірвати договір (п.3.2.7.) у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу, та у разі необрання нового предмету лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації (не зрозуміло з чого боку повинні надаватися письмові заяви), у такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.7. договору, що стосується обсягу повернення коштів.
Якщо звернутися до п. 12.7. договору вбачається, що лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав передбачених у п. 3.2.7. даного договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20%, які лізингодавець утримує у якості штрафу за невиконання умов договору. При цьому плата за оформлення договору поверненню не підлягає.
Отже, за вказаних умов лізингодавець має право не виконуючі (порушуючі) умови договору в односторонньому порядку розірвати договір та лізингоодержувач зобовязаний за це сплатити йому штраф.
При цьому позивач посилається на ст. 549 ЦК України, яка визначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Аналізуючи викладене, лізингоодержувач не є боржником, тим більше, не є боржником, який не виконує свої обовязки або виконує не належно.
Позивач зазначає, що слід також звернути увагу на статтю 12 спірного договору, умовами якої взагалі не передбачено будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання, несвоєчасне виконання або порушення умов договору, а лише покладають на лізингоодержувача відповідальність та надають змогу лізингодавцю безпідставно збагачуватись за рахунок лізингоодержувача.
За таких умов позивач вважає вказані пункти та стаття договору не лише суперечать приписам діючого законодавства та здоровому глузду, а і порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.І ст.З ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Аналіз змісту спірного договору, укладеного між сторонами, дає позивачу підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Відповідно до п. 1.3. оспорюваного договору лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем, виключно за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмету лізингу.
Отже, ані продавець, ані лізингодавець не відповідають перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем (в даному випадку саме лізингодавець обирав продавця), продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.3. договору суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Змістом статті 7 оспорюваного договору визначено, що страхування предмету лізингу здійснює лізингодавець та відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Проте п. 7.5. вказаної статті, на лізингоодержувача покладено обовязок компенсувати лізингодавцю витрати на укладення договорів страхування та страхові внески, та лише після компенсації, лізингоодержувач отримає копії страхових полісів від лізингодавця. Отже, компенсація страхових внесків виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Відповідно до п. 9.1. оспорюваного договору авансовий платіж складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, а також у випадках, передбачених договором, частину від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору в розмірі 50% на момент укладення даного договору.
Такі умови позивач вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50 % вартості комбайна у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії, як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня у відповідача.
Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно із частиною 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Оспорюваний договір не було посвідчено нотаріально в супереч вимог ст. 799 ЦК України, що дає підстави вважати такий договір нікчемним відповідно до ст. 220 ЦК України.
Разом з викладеним позивач звертає увагу суду на той факт, що оспорюваний договір з боку лізингодавця було підписано ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності від 07.04.2016 року. На вимогу лізингоодержувача надати йому для ознайомлення та встановлення обсягів прав та обовязків ОСОБА_2 довіреність або її належним чином завірену копію, представник лізингодавця запевнив його у тому, що вона має право на укладення такого виду договорів, але довіреність так і не була надала.
Відповідно до даних ЄДРЮОФОПГФ у рядку прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи зазначено підписантом ОСОБА_3 та не має відомостей про підписанта ОСОБА_2 Статтею 203 ЦК України унормовано, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивач вважає, що ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.
Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» належним чином був повідомлений про день і час судових засідань, про що свідчать поштові повідомлення, в дане судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення слухання справи не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутності не подавав. Протягом знаходження справи у провадженні суду представник відповідача двічі просив суд про відкладення розгляду справи, у звязку з зайнятістю в інших судах. Заперечень стосовно предявлених позовних вимог від відповідача не надходило.
Третя особа належним чином була повідомлена про день і час судових засідань, про що свідчать поштові повідомлення, але представник у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення слухання справи, про розгляд справи у його відсутності не надходило.
Згідно ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу.
Враховуючи вимоги ст. 157 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на один місяць, а також зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 та ч. 4 ст. 169 ЦПК України.
Судом за матеріалами справи встановлено наступне.
Пункт 3.1.11 спірного договору визначає, що у разі неможливості придбання предмета лізингу лізингодавцем або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета визначеного давним договором, лізингодавець зобовязаний повідомити про це лізингоодержувача шляхом направлення письмового повідомлення.
При цьому, застосування будь-яких заходів щодо належного виконання умов договору стосовно передання предмету лізингу лізингоодержувачу не передбачено.
Разом з цим лізингодавець наділив себе правом в односторонньому порядку розірвати договір (п.3.2.7. договору) у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу, та у разі необрання нового предмету лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності жодних письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації, у такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.7. ст. 12 договору, що стосується обсягу повернення коштів.
За п. 12.7. лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку з підстав передбачених у п. 3.2.7. статті 3 даного договору. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20%, які лізингодавець утримує у якості штрафу за невиконання умов договору. Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.
Відповідно до п. 1.3. оспорюваного договору лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодерджувачем, виключно за зобовязаннями щодо продажу (поставки) предмету лізингу.
Будь-якої відповідальності продавця, лізингодавця перед лівзингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтаж, тощо.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем (в даному випадку саме лізингодавець обирав продавця), продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.3. договору суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, п. 1.2. ст. 1 цього договору та додаток № 1 до договору «Специфікація» не містять повних даних щодо предмета лізингу, а саме: відсутні вказівки в графі «обєм/тип двигуна», «тип КПП», «привід», «бажаний колір», «найменування та адреса продавця, банківські реквізити».
Статтею 12 спірного договору визначено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу, умовами якої не передбачено будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання, несвоєчасне виконання або порушення умов договору.
Умовами статті 12 даного договору фінансового лізингу не передбачено будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання, несвоєчасне виконання або порушення умов договору, а лише покладають на лізингоодержувача відповідальність.
Відповідно до п. 9.1. оспорюваного договору авансовий платіж складає частину від погодженої вартості предмета лізингу, а також у випадках, передбачених договором, частину від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору в розмірі 50% на момент укладення даного договору.
Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізонгоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). А в ч. 2 цієї ж статті вказано, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найом (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально то відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК Укрпаїни, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України.
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 у справі № 6-2766цс15, а саме, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Зазначений правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі № 6-1551цс16, постанова від 19 жовтня 2016 року.
Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).
Проте, як вказує позивач у позовній заяві, та зі змісту договору фінансовго лізингу можна дійти висновку про те, що у відповідача, на час укладення договору фінансового лізингу, була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності, оскільки у тексті самого договору, та зазначених реквізитах відповідача відомості про наявність ліцензії для здійснення фінансових послуг відсутні. Також, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність код КВЕД 64.91 «Фінансовий лізинг» не належить до основної діяльності відповідача.
Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За змістом статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідачем, на спростування доводів позивача, не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогами законодавства.
У постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, яка вказує, що суди не встановили, чи була у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним; безпідставно не застосували до спірних правовідносиннорму статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, не надавши оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні норми частини першої статті 220 цього Кодексу.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самосійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Згідно з ч. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону
№ 1023-XII«Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.
Така правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16.
Аналіз змісту спірного договору, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими: в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.
Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, норм чинного законодавства України та правових висновків Верховного Суду України умови договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки одночасно, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві, тому цей договір підлягає визнанню недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, адже спірні правовідносини підпадають під ознаки несправедливих умов, що тягне за собою визнання договору фінансового лізингу недійсним та наслідком визнання недійсним оспорюваного правочину є повернення переданих однією стороною на користь другої сторони коштів.
Вимога позивача про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору підлягає задоволенню на підставі ст. 88 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 15, 16, 203, 204, 215, 227, 628, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 1-3,10,11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 1,15,18,21,22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та дерджавне регулювання ринків фінансових послуг, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1526,20 грн. (одна тисяча пятсот двадцять шість грн. 20 коп.).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлений 03 лютого 2017 року.

Головуючий А.О.Шиховцова