АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.

при секретарі Синявському Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання загальних умов кредитування частково недійсними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним ч. 2 п. 1.3.1 Загальних умов кредитування до кредитного договору №50009077 від 27.05.2013 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 травня 2013 року між ним та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50009077, відповідно до умов якого позивачу надавався кредит у розмірі 367 882,52 грн. під 9,9% річних на 60 місяців. Кредитні кошти мали бути перераховані у якості оплати вартості автомобіля Volkswagen Touareg.

Відповідно до узгодженого сторонами графіку погашення кредиту визначено щомісячний платіж у розмірі, еквівалентному 954,86 долари США. При цьому сторони узгодили розмір відсотків, що мають бути сплачені позивачем протягом дії кредитного договору в розмірі, еквівалентному 12 246,60 доларів США.

Натомість положення п.1.3.1.Загальних умов кредитування , які визначають порядок розрахунку щомісячних платежів, сформульовані таким чином, що відповідач має можливість отримати від позивача додаткову винагороду понад узгоджену в кредитному договорі процентну ставку 9,9 відсотків за рахунок так званого "корегування суми процентів". При цьому можливість корегування відсотків без зміни відсоткової ставки суперечить законодавству.

Положення цивільного законодавства визначають відсоткову ставку як істотну умову договору, яка має бути обов'язково узгоджена під час укладення кредитного договору. Подальша зміна відсоткової ставки допускається або за згодою сторін, або в порядку та на умовах, встановлених кредитним договором. При чому в силу вимоги, встановленої ч.6 ст.1056-1 ЦК України, в договорі повинно бути встановлено максимальний розмір відсоткової ставки.

З метою захисту права споживачів у кредитних правовідносинах ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено додаткові істотні умови договору про надання споживчого кредиту, зокрема, річна відсоткова ставка за кредитом; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

У графіку погашення кредиту встановлено розмір щомісячних платежів по сплаті процентів. Нарахування відсотків в розмірі, не визначеному у сукупній вартості кредиту, є незаконним.

Посилаючись на положення ч.5 ст.11, ч.1 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", а також те, що положення кредитного договору містять несправедливі умови, оскільки передбачають можливість перерахунку зобов'язань позивача за щомісячними платежами у випадку, якщо обмінний курс збільшиться більше ніж на 2% порівняно з курсом, використаним при формуванні рахунку. При цьому положення про обов'язок відповідача здійснити відповідний перерахунок у випадку, якщо зазначений курс зменшиться більше, ніж на 2%, відсутнє, що не відповідає принципу добросовісності і має наслідком істотний дисбаланс прав і обов'язків на шкоду позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дослідив обставини, що мають значення для справи, залишив поза увагою те, що на підставі оспорюваного положення кредитного договору збільшуються витрати позивача за користування кредитом понад узгоджену в договорі процентну ставку. За шість місяців спірне положення договору мало наслідком збільшення витрат позивача на 1 661,85 доларів США.

Не відповідає обставинам справи також висновок суду, що умова про збільшення щомісячного платежу у випадку, коли курс долара США до гривні з моменту виставлення відповідачем рахунку до моменту його оплати зміниться більше, ніж на 2%, не містить ознак несправедливої, оскільки зазначена умова одночасно порушує принцип добросовісності - встановивши обов'язок споживача сплатити різницю, яка виникла після виставлення рахунку внаслідок зростання курсу долара США, відповідач не визначив для себе зобов'язання зменшити позивачу суму платежу у випадку зменшення курсу долара США, що одночасно призводить до дисбалансу договірних порав та обов'язків на користь відповідача і завдають матеріальну шкоду споживачеві збільшуючи його витрати за кредитним договором.

Оскільки позивач не оспорював застосування іноземної валюти у спірних правовідносинах, посилання суду на правові висновки Верховного Суду України у справі №6-79 цс14 є безпідставним.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с. 181, 185).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачів умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Порше Мобіліті" (компанія) укладено кредитний договір №50009077, за умовами якого компанія зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 367 882,52 грн. в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті - 45 045 дол. США. Строк кредиту: 60 місяців. Курс для обчислення: курс Філія "КІБ ПАТ "Креді Агріколь Банк", що дорівнює 8,1670 грн./дол. США. Процентна ставка: 9,90%.

Сторони домовились, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол. США., визначеному вище, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування (а.с.6).

Відповідно до п.1.3.1 Загальних умов кредитування, що є додатком до вищевказаного кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі.

Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання частини 2 пункту 1.3.1 Загальних умов кредитування недійсною, суд першої інстанції виходив з того, що вказані умови договору не можна вважати несправедливими, оскільки не мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, оспорювані положення кредитного договору містять в собі умови, які передбачають коригування суми процентів внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення такого курсу, отже відповідає принципу справедливості та добросовісності.

При цьому умова договору, яка передбачає виплату позичальником різниці, яка виникла внаслідок збільшення більше, ніж на 2% обмінного курсу в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, не може бути розцінена судом як несправедлива. Вказана умова також не суперечить ч. 2 ст. 533 ЦК України щодо виконання зобов'язання у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Аналіз вказаних умов кредитування також свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяв на себе такий ризик.

При цьому позивач не був позбавлений можливості виконувати умови кредитного договору шляхом сплати чергового платежу в день виставлення рахунку.

Останній також не довів, що відсутність в договорі умов, які передбачають обов'язок відповідача зменшити позивачу суму платежу у випадку зменшення обмінного курсу долара США більше, ніж на 2% , призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 3 ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього договору про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Спірне положення кредитного договору не містить умов про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а визначення щомісячних платежів з урахуванням зміни обмінного курсу іноземної валюти на день платежу не можна розцінювати, як несправедливу умову договору у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до ч. 6 ст. 11 цього Закону споживач не був позбавлений можливості протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Враховуючи предмет і підстави позову, докази, які надані сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем не порушено вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відсутні підстави для визнання положення кредитного договору недійсним.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №755/15713/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/9858/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.