Справа № 673/946/17
Провадження № 2-о/673/73/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 серпня 2017 р. м. Деражня
Деражнянський районний суд
Хмельницької області
в складі: головуючий суддя Дворнін О.С.
при секретарі судових засідань Болишевій М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, за правилами ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , з участю Міністерства соціальної політики та Російської Федерації, як заінтересованих осіб, про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт поранення його при виконанні обов`язку військової служби 23.01.2015 року та 12.06.2015 року на території Донецької області, поблизу населенного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області держави Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що в серпні 2014 року, відповідно до Указу Президента України №607/14 від 21 липня 2014 року «Про часткову мобілізацію», він був призваний Деражнянським районним військивм комісаріатом на військову службу до лав Збройних Сил України під час мобілізації та був зарахований до складу мінометної батареї 2 МБТГр військової частини пп НОМЕР_1 .
В період з 28.11.2014 року по 11.12.2014 року та з 15.01.2015 року і до звільнення з лав Збройних Сил України заявник безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей.
Перебуваючи на військовій службі, 23.01.2015 року близько 14 год. 00 хв. ОСОБА_1 потрапив під мінометний обстріл проросійських бойовиків під час виконання обов`язків військової служби, при виконанні бойового завдання в зоні проведення бойових дій на сході України, що полягало у підготовці мін до бойового застосування на позиціях ротного опорного пункту, розташованого в населеному пункті Водяне Ясинуватського району Донецької області, внаслідок якого отримав закриту черепно-мозкову травму та струс головного мозку, після чого був евакуйований до населеного пункту Желанне, що на Донеччині, а звідти до м. Красноармійськ та м. Дніпропетровськ, в якому знаходився до 28.01.2015 року.
Крім того, повернувшись до виконання обов`язків військової служби в зоні проведення бойових дій на сході України, 12.06.2015 року ОСОБА_1 , знаходячись в районі населеного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області потрапив під мінометний обстріл, в результаті чого отримав травму у вигляді гострої двобічної нейросенсорної приглуховатості зі сприйняттям шепітної мови 0 метрів на ліве вухо та зі сприйняттям шепітної мови 2,0 метра на праве вухо.
Внаслідок поранень, отриманих 23.01.2015 року та 12.06.2015 року, Мирику було встановлено втрату 30% професійної працездатності, а в подальшому його було визнано інвалідом війни ІІІ групи.
Заявник стверджує, що отримав вказані поранення при виконанні обов`язку військової служби на території Донецької області, поблизу населенного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області держави Україна, внаслідок в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, чим порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.
Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки, а саме визначення його статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, виникнення права на справедливу компенсацію з боку Російської Федерації, як держави-агресора.
В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, надавши відповідні заяви про розгляд справи у їх відсутності, в яких, крім того, підтримали заявлені вимоги.
Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, покладаючись при вирішенні справи на думку суду.
Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає подану заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Так, судом об`єктивно встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Деражня Хмельницької області, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Деражнянським РВ УМВС України в Хмельницькій області 07.06.2011 року.
Даними військового квитка серії НОМЕР_3 , виданного Деражнянським військовим комісаріатом Хмельницької області 28.08.2014 року, підтверджується, що з 28.08 2014 року, на підставі Указу Президента України №607/14 від 21 липня 2014 року «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_1 було призвано на військову службу до лав Збройних Сил України та він був зарахований до складу мінометної батареї 2 МБТГр військової частини пп НОМЕР_1 .
З 20.02.2014 року розпочалася тимчасова окупація території України, що підтверджується п. 2 ст. 1 Закону України №1207-VII від 15.04. 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон про тимчасово окуповані території).
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що в кінці лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року "Територіальна цілісність України".
17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".
21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя".
15.04.2014 року, з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон про тимчасово окуповані території. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21.04.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».
Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.
На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі.
Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05.09.2014 року, Мінський меморандум від 19.09.2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12.02.2015 року»), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05.09.2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12.02.2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському,
Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.
Крім того, Парламентська асамблея Ради Європи 12.10.2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як«російськаагресія» і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу.
15.11.2016 року Третім комітетом (фокусується на тематиці прав людини) Генеральної Асамблеї ООН була ухвалена резолюція «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)», відповідно до якої Російська Федерація визнана державою-окупантом.
Крім цього, Гаазький трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. Це вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду Фату Бенсуда від 14.11.2016 року.
Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту.
Згідно зі статтею 1 Закону України №1932-ХІІ від 06.12.1991 року "Про оборону України" збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України № 254-VІІІ від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України №145-VІІІ від 04.02.2015 року "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27.01.2015 року законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Як встановлено судом із наявних у справі документів, в період з 28.11.2014 року по 11.12.2014 року та з 15.01.2015 року і до звільнення з лав Збройних Сил України 07.09.2015 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, що підтверджується довідками військової частини польова пошта НОМЕР_1 №3855 від 11.12.2014 року та №1369 від 07.04.2015 року, а також витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) №211 від 07.09.2015 року.
Згідно з актом службового розслідування щодо з`ясування причин та обставин поранення військовослужбовців від 30.01.2015 року встановлено, що 23.01.2015 року близько 14 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі, потрапив під мінометний обстріл проросійських бойовиків під час виконання обов`язків військової служби, при виконанні бойового завдання в зоні проведення бойових дій на сході України, що полягало у підготовці мін до бойового застосування на позиціях ротного опорного пункту, розташованого в населеному пункті Водяне Ясинуватського району Донецької області, внаслідок якого отримав закриту черепно-мозкову травму та струс головного мозку, після чого був евакуйований до населеного пункту Желанне, що на Донеччині, а звідти до м. Красноармійськ та м. Дніпропетровськ, в якому знаходився до 28.01.2015 року.
Наведені обставини підтверджуються також свідоцтвом про хворобу № 696 від 21.07.2015 року, довідкою ВЛК № 190 та довідкою про обставини травми №2833, згідно з якими отримана ОСОБА_1 23.01.2015 року травма у вигляді нейросенсорної приглухуватості, а також її наслідки у вигляді астено-цефалгічного синдрому, помірно вираженої вегето-судинної нестійкості з незначним порушенням функції дійсно пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Встановлено також, що повернувшись до виконання обов`язків військової служби в зоні проведення бойових дій на сході України, ОСОБА_1 , перебуваючи 12.06.2015 року в районі населеного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області, потрапив під мінометний обстріл. Внаслідок вибуху порохового заряду для 120 мм міни, знаходячись на відстані 60 см від зони її ураження, ОСОБА_1 підпав під дію її вибухової хвилі, в результаті чого у нього погіршився слух та почалися болі в лівій половині тіла.
Згідно з довідкою ВЛК №796 від 28.06.2015 року, отримана ОСОБА_1 12.06.2015 року травма, що призвела до гострої двобічної нейросенсорної приглуховатості зі сприйняттям шепітної мови 0 метрів на ліве вухо та зі сприйняттям шепітної мови 2,0 метра на праве вухо, дійсно пов`язана з проходженням військової служби.
Довідками МСЕК серії АГ №0017566 від 23.06.2016 року, довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0795302 та посвідченням інваліда війни-учасника бойових дій серії НОМЕР_4 підтверджується, що в результаті отриманих ОСОБА_1 23.01.2015 року та 12.06.2015 року травм в зоні проведення бойових дій на сході України він втратив 30% професійної працездатності, в результаті чого отримав ІІІ групу інвалідності.
Згідно з інформацією, висвітленою засобами масової інформації у січні 2015 року, зокрема, відповідно до статті «У боях на Донеччині воїни АТО знищили ворожий батальйон», яка опублікована на сайті «5 каналу», 23.01.2015 року під час боїв в районі населених пунктів Опитне та Водяне, що на Донеччині, українські військовослужбовці знищили батальйон проросійських бойовиків. В їхньому арсеналі зброї було знайдено 2 БМП та артилерійське озброєння ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Крім цього, у статті «Турчинов: Враг готовит мощные наступательные операции. ФОТО + ВИДЕО», що опублікована на Інтернет-порталі «ЦЕНЗОР.НЕТ» 23.01.2015 року зазначається, що в Донецькій області найбільш напруженою залишається ситуація в районі Донецького аеропорту. В районі населених пунктів Водяне та Опитне щільність вогню була зафіксована така, що оминути вогонь супротивника неможливо.
Дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань та в офіційних джерелах, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в січні та червні 2015 року в районі населеного пункуту Водяне Ясинуватського району Донецької області, і саме цим військам протистояли військові української армії, що відносились до складу військової частини пп НОМЕР_1 , в якій проходив військову службу ОСОБА_1 .
При вирішенні даної справи судом враховується положення статті 2 Статуту ООН (ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20.08.1945 року і є обов`язковим для України та Російської Федерації в порядку правонаступництва за міжнародними договорами колишнього СРСР), відповідно до якої закріплено принцип суверенної рівності усіх членів ООН.
Пунктом 4 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року «Підсумковий документ Всесвітнього саміту 2005 року», визначено, що ООН знову заявляє, що терпимість, повага прав людини мають важливе значення для міжнародних відносин. Пункт 9 цієї Резолюції визнає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 згаданої Резолюції говорить про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції 60/1 говорить, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Стаття 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) чітко встановлює, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.
В силу статті 7 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII від 19.10.1973 року, ратифікований Указом Президії Верховної Ради СРСР №4812-VIII від 18.09.1973 року і є обов`язковим для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) нікого не може бути піддано катуванню чи жорстокому, нелюдському або принижуючому гідність поводженню.
Відповідно до статті 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14.01.1998 року, набув чинності для Російської Федерації на підставі Федерального Закону від 02.03.1999 року №42-ФЗ, далі - Договір) Високі Договірні Сторони, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність існуючих між ними кордонів. Статтею 4 Договору передбачено, що Сторони докладають зусиль до того, щоб врегулювання всіх спірних проблем здійснювалося виключно мирними засобами, і співробітничають у відверненні та врегулюванні конфліктів і ситуацій, які зачіпають їхні інтереси.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
05.12.1994 року був підписаний Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (далі Будапештшський меморандум), пунктами 1 та 2 якого передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, а також зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби 23.01.2015 року та 12.06.2015 року на території Донецької області, поблизу населенного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області держави Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 197, 208, 209, 212-215, 256, 259 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Заяву задовольнити.
Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при виконанні обов`язку військової служби 23.01.2015 року та 12.06.2015 року на території Донецької області, поблизу населенного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області держави Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Складання повного рішення було відкладено на строк не більше як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: О. С. Дворнін