Провадження № 2-341/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк І.О.

представника позивача- Ружанського Л.В .

відповідача 4 - ОСОБА_1

відповідача 5 - ОСОБА_2

представника 3-ї особи 1 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 / яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 /, ОСОБА_8, ОСОБА_1 / яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 /, ОСОБА_2, / яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3/, 3-і особи: Служба в справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділення в справах громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Солом»янського р-ну м. Києва про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідачів та їх малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати Відділення у справах громадянства, міграційної і реєстрації фізичних осіб Солом'янського району в м. Києві зняти їх з реєстраційного обліку в квартирі.

Посилається в позові на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року, укладеного між ним та відповідачкою ОСОБА_5, він набув у власність спірну квартиру.

Як з»ясувалося в подальшому, на час укладення договору в спірній квартирі було зареєстровано сім осіб, у тому чисті і троє неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, опікуном якої є відповідачка ОСОБА_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька відповідачки ОСОБА_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька відповідачки ОСОБА_2

Неповнолітня ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою відповідачки ОСОБА_8, яка рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року була позбавлена батьківських прав відносно дитини, яку було передано під опіку Органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Білгород - Дністровської державної адміністрації №831/А-2014 від 23 грудня 2014 року встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_7, призначено її опікуном відповідачку ОСОБА_6 та визначено місце проживання дитини в АДРЕСА_4

Листом Соломянського РУ ГУМВС України в м. Києві від 30 березня 2015 року на його звернення було повідомлено, що під час перевірки було встановлено, що неповнолітні ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі АДРЕСА_2 в квартирі не проживали, а лише іноді з'являлися.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_10., ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , де він був залучений до участі в справі як 3-я особа, про визнання майна (квартири) спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Відповідачі у спірній квартирі не проживають, витрати по утриманню житла та оплату комунальних послуг не здійснюють, житлом не цікавляться.

Виходячи з викладеного, він, як власник спірної квартири, позбавлений права вільно розпоряджатися своїм майном, а тому просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють також в інтересах малолітніх дітей, в судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилалися на те, що продаж квартири був здійснений їх мачухою ОСОБА_5 незаконно і вони незаконно були позбавленні права на спадкування даної квартири після смерті батька.

Іншого житла ні вони, ні діти не мають, а тому вважають позбавлення їх права на дане житло порушенням гарантованих законом прав. Крім того, відсутність реєстрації у м. Києві позбавляє їх і прав, гарантованих законом.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_6, яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_7, в судове засідання не з»явилася, просить розглядати справу в її відсутності.

Позов підтримала.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в судові засідання неодноразово не з»являлися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв»язку з закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.п.4,5 ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою направляється поштою рекомендованим листом за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Крім того, відповідно до ч.9 ст.94 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.

З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

З урахування підстав та предмету позову, непроживання відповідачів у спірній квартирі та невстановлення їх місця знаходження, судом був також додатково здійснений виклик відповідачів у судове засідання через оголошення в пресі.

Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним та за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечувала.

3-я особа - Відділення у справах громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Солом'янського району м. Києва в судове засідання свого представника не направив.

Зазначив, що є неналежним відповідачем у справі, оскілки функції з реєстрації покладені на органи місцевого самоврядування.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтями 41, 47 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316-319, 321 Цивільного Кодексу України, визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З аналізу зазначених норм випливає, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, і з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі - продажу квартири від 14 жовтня 2014 року, укладеного між ним та відповідачкою ОСОБА_5, є власником квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до довідки ф. №3 від 26 грудня 2016 року в спірній квартирі, окрім позивача, як її власника, зареєстровані відповідачі з малолітніми дітьми.

Рішенням Солом'янського районного суду від 21 січня 2016 року відмовлено в позові відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1, до ОСОБА_5, ОСОБА_4, 3-і особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Цим же позовом було відмовлено в позові Службі в справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації, яка діяла в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Рішення суду сторонами не оскаржувалося і набрало законної сили.

/ а.с.5 - 6; 9 - 16 /

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, законність укладеної угоди купівлі-продажу спірної квартири оспорюватися не може.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду, позивач одночасно керується нормами ЦК України про захист прав власника, та ст.ст.71, 72 ЖК України, які визначають підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються статтями 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, з точки зору закону право члена сім»ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв»язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім»ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом

Тобто, право членів сім»ї власника житла на проживання в ньому не є безумовним з огляду на те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) у особи, членом сім'ї якої вона є.

З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року в справі №6-158 цс14, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обова»язковою для суду.

Як встановлено вище, власником спірної квартири була відповідачка ОСОБА_5

Відповідачі в судовому засіданні підтвердили, що вони не були членами її сім»ї, ні вони, ні діти разом з нею не проживали ще до відчуження нею спірної квартири.

Ці обставини підтверджуються і рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року, яким ці висновки зроблені на підставі інформації Солом»янського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

З цього ж рішення вбачається і це підтвердили відповідачі в справі, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на неї в порядку спадкування було відмовлено.

/ а.с. 9 - 16 /

Як приводиться в чисельних правових позиціях Верховного Суду України, що регулюють способи захисту порушеного права, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом

З урахуванням зазначеного, оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність відповідачів у спірній квартирі понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, який дає підстави для визнання їх такими, що втратили право користування ним.

Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11, яка, з точки зору ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх судів України.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає безпідставними вимоги позивача в частині зобов»язання 3-ї особи вчинити дії щодо зняття відповідачів з реєстрації місця проживання в даній квартирі.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідачів у судовому засіданні, виходячи з наступного.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, дана норма закону визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Виходячи з викладеного вище, встановлених судом обставин та судових рішень по спору між відповідачами з приводу спірної квартири, суд вважає, що права відповідачів діями позивача порушені не були.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Виходячи з цього, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 243, 60 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.15, 41, 47,124 Конституції України, 15, 16, 316, 319,ч.1 ст.321, ч.1 ст.383, 386,391,405, 406 ЦК України, ст.ст.71,72,156 ЖК України, ст.ст.3,4, 10,11,57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, неповнолітню ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ОСОБА_1, неповнолітню ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, неповнолітню ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 243, 60 гр. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: