Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Завгородньої І.М., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання пункту договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про визнання пункту договору недійсним.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 08 листопада 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-701/962/2007, згідно з умовами якого банк надав йому кредитні кошти у розмірі 202 481,60 дол. США зі сплатою 12,99 % річних, зі строком виконання до 08 листопада 2029 року. Відповідно до п. 4.1.1 цього договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань з повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені строки, позичальник зобов'язаний сплачувати пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки. Вважав, що цей пункт кредитного договору порушує його права як споживача та суперечить діючому законодавству.

Враховуючи викладене, просив суд визнати недійсним пункт 4.1.1 кредитного договору 08 листопада 2007 № ML-701/962/2007.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 4.1.1 кредитного договору № ML-701/962/2007, укладеного між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» 08 листопада 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладання договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Встановлено, що 08 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-701/962/2007, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 202481,60 дол. США зі сплатою 12,99 % річних, строком до 08 листопада 2029року.

Взяті на себе зобовязання ОСОБА_4виконував не належним чином, оплату кредитних сум проводив несвоєчасно та не в повному обсязі, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед банком.

Судами встановлено, що за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, ПАТ «ОТП Банк» продав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитний портфель, в тому числі вимоги за кредитним договором позивача - №ML-701/962/2007 від 08 листопада 2007 року. ТОВ «ОТБ Факторинг Україна» у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4про примусове стягнення сум за цим кредитним договором.

Згідно з п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % ( одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_4 був ознайомлений з усіма його істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожній сторінці правочину. При цьому будь-яких застережень з його боку стосовно того, що він не згоден з якимось пунктом договору зроблено не було, тобто всі пункти на той час його повністю влаштовували.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту договору споживчого кредиту, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

О.В.Поповиич