Справа № 149/2318/16-ц Провадження № 22-ц/772/2165/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця справу за апеляційними скаргами прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в справі за позовом

ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, прокуратури Вінницької області, Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, КУ «Хмільницька центральна районна лікарня», третя особа - Хмільницьке обєднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області, про примусове виконання обовязку в натурі, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

В вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року він знаходився під вартою у Вінницькому СІЗО, так як був незаконно затриманий і незаконно взятий під варту по явно замовній справі. Останній у справі вирок Калинівського районного суду від 11.04.2013 року і ухвала апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року були скасовані 19.05.2015 року Вищим спеціалізованим судом України. По результатам розслідування виділених судом із згаданої справи на додаткове розслідування епізодах, було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000205 від 20.03.2014 року, яке постановою слідчого Хмільницького РВ УМВС України у Вінницькій області від 30 жовтня 2014 року було закрите у звязку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вважає, що він був незаконно затриманий, незаконно утримувався під вартою, до нього незаконно застосовувалися інші запобіжні заходи. Цим були порушені його права і свободи, що призвело до його інвалідності. Таким чином ОСОБА_2, за час перебування в Вінницькому СІЗО втратив заробітну плату, нарахування до пенсії і пенсійний стаж, що призвело до порушення законного права на пенсійний стаж.

Він з 1992 року до 13.07.2006 року працював в пологовому відділенні Хмільницької ЦРЛ на посаді завідуючого пологовим відділенням. Наказом № 54 від 13 липня 2006 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади і він вимушений був із дружиною виїхати з міста Хмільника в пошуках роботи до міста Києва. Незаконними діями також порушено його законні права на пенсійний стаж, його позбавлено гарантованого Конституцією України права на відповідне пенсійне забезпечення, адже при оформленні ним пенсійного забезпечення втрачено нарахування до пенсії і заробітну плату за вищевказані періоди 2002 року. Крім майнової шкоди йому також була заподіяна і моральна шкода. Через порушення його прав він став часто нервувати, порушився сон, зявилися часті головні болі, виникла депресія, тому він вимушений був лікуватись. На сьогоднішній день у нього значно погіршився загальний стан здоровя, що також вимагає додаткових матеріальних затрат на його відновлення. Тому позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Заподіяна йому матеріальна шкода складається з: матеріальних витрат на поїздки у 2006 році літаком з м. Сімферополя у м. Київ і в м. Калинівку Вінницької області в розмірі 400000 гривень; гонорару адвоката - 100000 гривень. Моральну шкоду оцінює в 500000 грн. за неправосудне переслідування та пережитий моральний та душевний біль. .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 270000 гривень на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення за рахунок державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 500000 гривень; застосування примусового виконання КУ "Хмільницька ЦРЛ" обовязку в натурі сплатити страхові внески застрахованої особи ОСОБА_2 до Хмільницького обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, відповідно до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (знаходження у Вінницькому СІЗО з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року) - 1413 гривень і внести до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України для пенсійного нарахування за 2002 рік з розноскою вказаної суми: за серпень (262 гривень), вересень (451 гривень), жовтень (451 гривень), листопада (255 гривень); зобовязати КУ "Хмільницька ЦРЛ" виплатити ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 45000 гривень відповідно до суми середнього заробітку за один місяць в 2017 році 15000 гривень, відмовлено. Судові витрати у справі віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі прокуратура Вінницької області просить рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим, суд неповно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, висновки суду не підтверджені доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано норми Цивільного кодексу України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", жодного доказу про визнання дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду незаконними позивачем не було надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року та постановити нове судове рішення, яким його уточнені вимоги задовольнити: стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь завдану майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 500 000 грн., також стягнути на його користь завдану моральну (немайнову) шкоду в розмірі 500 000 грн. Вказав на те, що рішення суду від 06.07.2017 року вважає незаконним, необґрунтованим внаслідок того, що воно явно неправосудне, постановлене судом з грубим порушенням як норм процесуального права, так і одночасно з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, які зявилися, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2002 року о 18:40 годині слідчим Хмільницької міжрайонної прокуратури було затримано ОСОБА_2 за підозрою в отриманні хабаря, що підтверджується копією протоколу затримання від 16 серпня 2002 року (т.2, а.с.23).

Відповідно до постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 19.08.2002 року, затримання ОСОБА_2 визнано законним та продовжено строк тримання під вартою до 10 діб, що підтверджується копією постанови від 19.08.2002 року (т.2, а.с.24).

Постановою слідчого Хмільницької міжрайонної прокуратури від 22.08.2002 року, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності як обвинуваченого та йому пред'явлено обвинувачення в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 368 КК України, що підтверджується копією постанови від 22.08.2002 року (т.2, а.с.25). Відповідно до постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 23.08.2002 року, відносно нього обрано міру запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою, що підтверджується копією постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 23.08.2002 року (т.2, а.с.26).

Як вбачається з ухвали Хмільницького міського суду Вінницької області від 12.11.2002 року, вказаною ухвалою відмовлено у клопотання про продовження строку тримання під вартою позивача, його було звільнено з під варти та відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що підтверджується копією ухвали Хмільницького міського суду Вінницької області від 12.11.2002 року (т.2, а.с.27-28), постанови слідчого Хмільницької міжрайонної прокуратури від 11.12.2002 року та копією підписки про невиїзд (т.2, а.с.29,30).

11.04.2013 року вироком Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_2 визнано винним за ч. 2 ст. 190 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави, відповідно до ч. 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується копією вироку Калинівського районного суду Вінницької області (т.2, а.с.31-35). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2013 року стосовно ОСОБА_2 в частині засудження за ч. 1 ст. 190 КК України скасовано та справу в цій частині направлено до Хмільницької міжрайонної прокуратури на додаткове розслідування, за ч.2 ст. 190 КК України ОСОБА_2 засуджено до штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави, що підтверджується копією ухвали апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року (т.2, а.с.36-39).

Постановою заступника начальника СВ Хмільницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 30.10.2014 року, кримінальне провадження за №0000205 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2014 року закрито за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, що підтверджується копією постанови заступника від 30.10.2014 року (т.2, а.с. 39-42).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.05.2015 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року щодо ОСОБА_2 в частині засудження його за епізодом вчинення шахрайських дій відносно потерпілого ОСОБА_3 скасовано, а справу в цій частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в діянні складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т.2, а.с.40-42).

Як вбачається з листа КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 01-17-04/499 від 25.04.2017 року, відповідно до наказу КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 74 від 27.11.2002 року, заробітна плата ОСОБА_2 з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року не нараховувалася, так як він у вказаний період утримувався під вартою (а.с.179, т.1).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував, що позивач ОСОБА_2 був незаконно засуджений та перебував під слідством та судом з 12.08.2002 року до 19.05.2015 року, суд приходить до висновку, що його позов в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, виходячи з розрахунку: 3200 гривень х 153 місяці.

ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги про стягнення за рахунок державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 500000 гривень. Як вбачається з позовної заяви від 03.05.2017 року, ця матеріальна шкода складається з: матеріальних витрат на поїздки у 2006 році літаком з м. Сімферополя у м. Київ, в м. Калинівку Вінницької області в розмірі 400000 гривень; гонорару адвоката 100000 гривень.

Разом з тим, як вбачається з позовних заяв, пояснень ОСОБА_2 під час судового розгляду, матеріалів цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування та підтвердження позову в частині позовних вимог про відшкодування з державного бюджету матеріальної шкоди в розмірі 500000 гривень, зокрема понесених ним матеріальних витрат в розмірі 400000 гривень та витрат на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 100000 гривень.

Оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог у вказаній вище частині позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення за рахунок державного бюджету України матеріальної шкоди в розмірі 500000 гривень.

Щодо позову в частині позовних вимог про обовязок сплатити в натурі страхові внески застрахованої особи ОСОБА_2 до Хмільницького обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області відповідно до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (знаходження у Вінницькому СІЗО з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року) та зобовязання виплатити позивачу за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 45000 гривень відповідно до суми середнього заробітку за один місяць в 2017 році 15000 гривень, суд прийшов до наступного.

З вказаними позовними вимогами позивач звернувся до КУ "Хмільницька ЦРЛ". Судом встановлено, що під час затримання ОСОБА_2 та перебування його під вартою під час досудового розслідування у кримінальній справі з 12.08.2002 року по 12.11.2002 року, відповідно до наказу КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 74 від 27.11.2002 року, йому заробітна плата з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року не нараховувалася, так як він у вказаний період утримувався під вартою. Таким чином, КУ "Хмільницька ЦРЛ" в частині вище вказаних позовних вимог, є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками погодитись не можна.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установлено з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату на рівні 3 тис. 200 грн.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 тис. 600 грн.

З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував під слідством та судом з 16 серпня 2002 року по 19 травня 2015 року, тобто 153 повних місяців, з яких 3 місяці перебував під вартою, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 264 000 грн. (мінімальна заробітна плата/кількість місяців), а саме: (1 600*5)*3=24 000 грн. (моральної шкоди за час перебування під вартою) + 150*1 600=264 000 грн. моральної шкоди. Судова колегія вважає за справедливе стягнути по 8 000 (1 600*5) грн. моральної шкоди за кожен місяць перебування під вартою.

Відповідно до ст. 23 ч. 3 абз. 2 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення, апеляційний суд враховує тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, їхній час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, порушення звичного режиму життя, тривалість моральних страждань.

Так, фактично у звязку з перебуванням під слідством і судом позивач 13 липня 2006 року був звільнений з посади завідуючого пологовим будинком й тривалий час не міг працевлаштуватися, вимушений був з сімєю змінити місце проживання, не міг вчасно отримати пенсійне нарахування, а тому, враховуються вимоги розумності і справедливості, судова колегія прийшла до висновку, що загальну суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню, слід визначити у розмірі 320 000 (триста двадцять тисяч) гривень на користь ОСОБА_2.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 не довів свого позову в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 500 000 грн., що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, розяснив позивачеві його права та обовязки.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції проігнорував його законні доводи і не взяв до уваги розрахунки матеріальної шкоди (т. 2 а.с. 10) не спростовують вірні висновки суду в ці частині, оскільки такі розрахунки позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Наданий ОСОБА_2 квіток на літак Сімферополь Київ від 04.05.2009 року не є таким доказом, оскільки з матеріалів кримінальної справи № 1-87/11 по обвинуваченню ОСОБА_2 в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та ОСОБА_5 в скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 3 а.с. 229) вбачається, що судові засідання в Калинівському районному суді Вінницької області з 04.04.2009 року по 04.06.2009 року не проводилися та ОСОБА_2 в суд не викликався. Крім того, за умовами запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_2 не мав права покидати м. Київ.

В інший частині рішення суду не оскаржується.

Враховуючи викладене, колегія суддів, виходячи з наявності підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, вимог розумності та справедливості, вважає, що ухвалене рішення в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року в частині відшкодування моральної шкоди скасувати й ухвалити нове рішення.

Стягнути з державного бюджету України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 320 000 (триста двадцять тисяч) гривень на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_6

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.