Справа № 307/889/17
Провадження № 2/307/783/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що на підставі Державного акту серії НОМЕР_1, виданого Тячівською міською радою народних депутатів 08.12.1997 р. йому належить земельна ділянка площею 0.088 га., з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Тячівської міської ради в урочищі "Стара ферма".

З листа Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області № І38 від 08.04.2016 р. він дізнався, що частина цієї ділянки належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Однак, на даний час рішення міської ради про передачу землі у його власність та Державний акт на право на землю є чинними, ніким не скасовувалися та не визнавалися недійсними.

Просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.088, цільового призначення - для ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, в урочищі Стара ферма, передану в його власність рішенням виконавчого комітету Тячівської міської ради № 112, від 26.06.1997 р., право на яку підтверджене державним актом на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 08.12.1997 р.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив задовольнити позов на підставі доказів приєднаних до матеріалів справи. Державні акти видані на ім'я відповідачів він не оспорює тому вважає, що площа накладки земельних ділянок одна на одну не має значення.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилася і не повідомила суд про причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що

Представник відповідачів ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що 15.12.2015 р. та 23.02.2016 р. ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0.0809 га., за кадастровим номером НОМЕР_2, та площею 0.0085 га., за кадастровим номером НОМЕР_3, які розташовані на території Тячівської міської ради в урочищі "Стара Ферма".

На підставі вищевказаних договорів було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності про виникнення у ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки площею 0.0809 га. та площею 0.0085 га.

Незважаючи на те, що відповідно до геодезичних зйомок частина земельної ділянки відповідача накладається на частину земельної ділянки позивача, ОСОБА_2 набув на неї право власності та користується нею на законних підставах.

Єдиним доказом порушення прав ОСОБА_4 є довідка про дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства, у які зазначено, що в нього є підстави для звернення до правоохоронних органів та суду, для відновлення порушених прав щодо володіння, користування та розпорядження належної йому на правах приватної власності земельною ділянкою, але ОСОБА_2 на свою земельну ділянку має такі ж права як і позивач, який не надав суду ніяких доказів порушення його прав, а також доказів того, що земельні ділянки відповідачів накладаються на його земельну ділянку.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 08.12.1997 р. позивачеві належать дві земельні ділянки, одна з яких площею 0.088 га. в урочищі Стара ферма.

Відповідно до договорів дарування від 15.12.2015 р. та 23.02.2016 р. ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0.0809 га., за кадастровим номером НОМЕР_2, та площею 0.0085 га., за кадастровим номером НОМЕР_3, які розташовані на території Тячівської міської ради в урочищі Стара ферма.

З довідки про дотримання вимог земельного законодавства виданої Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області № 04/І-38 від 08.04.2016 р. вбачається, що суміжним землевласником земельної ділянки в урочищі Стара ферма, яка належить ОСОБА_4, була ОСОБА_7, яка використовувала земельну ділянку на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4. У подальшому вона відчужила цю ділянку ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Остання отримала правовстановлюючі документи на земельну ділянку, які наклалися на ділянку ОСОБА_4 та відчужила її ОСОБА_5, яка у свою чергу об'єднала придбані нею дві земельні ділянки в одне ціле, а після цього вчинила поділ, в результаті якого земельні ділянки зазнали змін у площі, конфігурації та розмірах, частина з якої в подальшому була відчужена ОСОБА_2 Таким чином, у громадянина ОСОБА_4 є підстави для звернення до правоохоронних органів та суду, для відновлення порушених прав щодо володіння, користування та розпорядження належною йому на правах приватної власності земельною ділянкою.

Посилаючись на цю довідку, на підставі ст.ст.316, 321, 392 ЦК України позивач Івасюк просить визнати за ним право власності на земельну ділянку на яку вже має державний акт.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 цього ж кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З приписів ст. 16 ЦК України убачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 37 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 р. роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З правової позиції Верховного Суду України № 6-318цс15 від 24.06.2015 р. убачається, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вище викладене дає можливість суду прийти до висновку, що звертаючись до суду із позовом про встановлення права власності на земельну ділянку, яка згідно державного акту є його приватною власністю, позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх інтересів через те, що державний акт, тобто документ, який встановлює його право власності на земельну ділянку є чинним, а повторне встановлення права власності діючим законодавством не передбачено. Проблема із наявністю у сторін документів, у яких площі однієї ділянки накладаються на іншу, навіть у випадку задоволення позову не перестане існувати. Її необхідно вирішувати у інший спосіб.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 316-321, 392 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: Гримут В.І.