АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5260/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1943/К/16 інстанції - Зімін М.В.
Категорія № 27 (1) Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2017 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Митрофанової Л.В.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

із секретарем - Чубіною А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.08.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»» та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття кредитної лінії №485пк-2007, відповідно до якого ОСОБА_4 на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності отримав кредит у розмірі 66700,00 у вигляді відновлювальної кредитної лінії, строком до 21.08.2021 року, зі сплатою 17,5 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 21.08.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №485-пз-2007, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 44,98 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 01.09.2014 року в розмірі 454339,85 грн.

Позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 485-пк-2007 від 21.08.2007 року в сумі 454339,85 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову посилаючись на те, що Законом України «Про іпотеку» та положення Договору іпотеки передбачають такий спосіб звернення стягнення на предмет іпокети, як передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду за ціною, яка встановлюється на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. При цьому представник позивача посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 року по справі № 6-124цс13, яка є обов'язковою для застосування.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з'явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Від представника відповідача позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте належних доказів не надано.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 - 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Статтями 27, 31 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав і лише одним обов'язком - добросовісно здійснювати свої процесуальні права та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 21.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» а.с. 37-40) та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 485-пк-2007 (далі - Кредитний договір), згідно умов якого на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності було відкрито кредитну лінію в розмірі 66700 грн. з оплатою процентної ставки в розмірі 17,5 процентів річних.

Пункт 3.2. Кредитного договору передбачає повернення Кредитних ресурсів за цим Договором до 21 серпня 2021 року. Позичальник зобов'язується щомісячно в строк до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до Додатку № 1 цього Договору.

Також пунктом 5.1. Кредитного договору передбачається, що забезпечення виконання зобов'язання за цим договором є іпотека нерухомості: двокімнатна квартира загальною площею 44,98 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.13-18).

29 жовтня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно якої було затверджено Додаток № 2 до Договору та визначено, що додаток №1 до Договору втрачає чинність. (а.с. 19).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2012, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2012 року було частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість завдану порушенням зобов'язання за кредитним договором № 485-пк-2007 від 21.08.2007, договором поруки № 485-пп-2007 від 21.08.2007 в розмірі 93214,09 грн. та пеню в розмірі 56503,69 грн. (а.с. 20-24).

Станом на 01.09.2014 року у ОСОБА_4 мається заборгованість за Кредитним договором №485пк-2007 від 21.08.2007 року у розмірі 454339,85 грн., яка складається з строкової заборгованості по основному боргу кредиту 36381,60 грн., простроченої заборгованості по основному боргу кредиту у розмірі 30318,40 грн., строкової заборгованості по відсоткам 1023,34 грн., простроченої заборгованості по відсоткам 65424,36 грн., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам у розмірі 321192,15 грн. (а.с. 5-10).

21 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, від імені якої діяв за нотаріальною довіреністю ОСОБА_6, укладено іпотечний договір № 485-пз-2007 (далі - Договір іпотеки), згідно якого було передано в заставу Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру загальною площею 44,98 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в якості забезпечення повернення Кредитних коштів за Кредитним договором.

У п. 3 Іпотечного договору сторони узгодили, що вартість предмету іпотеки становить 83456,00 грн.

У застереженні обидві сторони дійшли згоди про таке: у разі невиконання Позичальником у строк до 21 серпня 2021 р. або достроково, згідно до умов Основного зобов'язання - Договору про відкриття кредитної лінії Іпотекодержатель за цим Договором, окрім способі, викладених у п. 10 Договору має також право задовольнити свої вимоги позасудовим врегулюванням, на свій розсуд одним із наступних способів, зокрема передачею Іпотекодавцем Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». (а.с. 26-29).

01.09.2014 та 14.01.2015 на адресу ОСОБА_3 позивачем було направлено вимогу у якій остання повідомляється про наявність заборгованості ОСОБА_4 за Кредитним договором та попереджається про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. (а.с. 30-33, 146-147).

Двокімнатна квартира загальною площею 44,98 кв.м., житловою площею 32,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 4517, виданого 22.12.1993 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15387862 від 27.07.2007. (а.с. 34-36).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із недотриманням позивачем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. (а.с. 140-141).

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2011 року було засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, 69, 70 КК України до 3 років позбавлення волі із іспитовим строком на 1 рік. (а.с. 151-153).

У Жовтневому відділі державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження ВП № 50483894 про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми боргу 46607,04 грн. за виконавчим листом № 2-618/2011, виданого 08.11.2012. (а.с. 173-180).

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у Постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-1851цс15), та в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як убачається із п. 3 Іпотечного договору сторони узгодили, що вартість предмету іпотеки становить 83456,00 грн.

У застереженні обидві сторони дійшли згоди про таке: у разі невиконання Позичальником у строк до 21 серпня 2021 р. або достроково, згідно до умов Основного зобов'язання - Договору про відкриття кредитної лінії Іпотекодержатель за цим Договором, окрім способі, викладених у п. 10 Договору має також право задовольнити свої вимоги позасудовим врегулюванням, на свій розсуд одним із наступних способів, зокрема передачею Іпотекодавцем Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». (а.с. 26-29).

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності нього, неможливості у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також неможливості реєстрації ним права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченомудоговором іпотеки від 21 серпня 2007 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції звернув увагу на вищезазначені положення закону та дійшов вірного висновку про неможливість задоволення позовних вимог позивача про звернення стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом визнання за позивачем права власності на неї у порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того слід зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року по справі № 6-1625цс16, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Враховуючи те, що за рішенням суду можливо звернути стягнення на предмет іпотеки лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», право вибору якого, згідно п.п. 4.3 п. 4.1 договору іпотеки, належить позивачу, колегія суддів, розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України, у межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» у позовній заяві, а саме шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» задоволенню не підлягають.

Позову з інших підстав, із застосуванням способу звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішення якого підлягає у судовому порядку, позивачем не заявлено.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: