Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/4880/15 Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/711/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала.

В обґрунтування вимог зазначала, що судовим рішенням від 04 лютого 2014 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 08 лютого 2013 року до досягнення дитиною повноліття, а також на її утримання в тому ж розмірі до досягнення дитиною трирічного віку.

Посилаючись на те, що відповідач рішення суду не виконує, аліменти не сплачує, станом на 01.10.14 року має заборгованість в загальній сумі 10 566 грн. 25 коп., просила суд на підставі ст.196 СК України стягнути пеню за прострочення сплати аліментів за період з 08.02.13 року по 01.10.14 року у в загальній сумі 29 430 грн. 03 коп.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 08 лютого 2013 року по 01 жовтня 2014 року в розмірі 16 685 грн. 91 коп., а також пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 за період з 08 лютого 2013 року по 01 жовтня 2014 року в розмірі 12744 грн. 12 коп., всього 29 430 грн. 03 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на відсутність його вини у виникненні заборгованості, перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, погашення ним заборгованості, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року скасовану з ухваленням нового про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року рішення апеляційного суду від 3 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В засідання апеляційного суду сторони не зявилися. Повістки про виклик до суду були вручені їх представникам ОСОБА_6 і ОСОБА_7 03 січня 2017 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток. За ст.76 ч.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення питання про укладання мирової угоди. Позивач ОСОБА_4 причини неявки суду не повідомила. Розглянувши клопотання ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи для вирішення питання про укладання мирової угоди, колегія визнала його таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.ст.157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції у травні 2015 року, провадження у справі було відкрито 20 травня 2015 року.

До апеляційного суду справа надійшла 12 липня 2016 року і була розглянута 3 серпня 2016 року.

Після скасування судового рішення судом касаційної інстанції в апеляційний суд справа 20 грудня 2016 р.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що позивачі і їх представники не зацікавлені у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для укладання мирової угоди.

Сторони не позбавлені можливості укласти мирову угоду і на стадії виконання судового рішення.

На підставі 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки сторін і їх представників неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 196 СК України, виходив із того, що відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини та ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_3 не довів відсутність його вини в утворенні заборгованості зі сплати аліментів.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Встановлено, що сторони по справі являються батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 лютого 2014 року зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частки щомісячно зі всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня звернення до суду 8 лютого 2013 року до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, повноліття; стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 щомісячно по 1/6 частці його доходу (заробітку) до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, починаючи стягнення з дня подачі заяви до суду 8 лютого 2013 року (а.с.7-8, 100-101).

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 лютого 2014 року змінено, зазначено, що аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 підлягають стягненню до досягнення останнім повноліття. У решті рішення апеляційного залишено без змін (а.с.102-103).

Також установлено, що виконавчі листи ОСОБА_4 отримала в міськрайонному суді 10 липня 2014 року та пред'явила їх до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області (а.с.9, 21).

Відповідно до розрахунків від 10 листопада 2014 року заборгованість за аліментами станом на 1 жовтня 2014 року на утримання сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, складає 5 929 грн. 08 коп., на утримання ОСОБА_4 - 4 637 грн. 17 коп. (а.с. 11, 23).

Зазначені розрахунки відповідачем не оскаржувалися та є чинними.

Відповідно до ч. 2 ст. 91, ч. 2, 4 ст.84 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до чч. 2 - 4 ст. 84 та ст. ст. 86, 88 цього Кодексу, тобто до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання жінки, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Задовольняючи позов і стягуючи з відповідача пеню у розмірі 12 744 грн. 12 коп. за прострочення сплати аліментів на утримання матері дитини, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що положення статті 196 СК України, яка знаходиться в главі 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання», до правовідносин заборгованості зі сплати аліментів на утримання позивача матері дитини, які знаходяться в главі 9 СК України, не застосовуються.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання матері дитини не ґрунтуються на законі.

Не відповідає вимогам закону рішення суду першої інстанції і в частині визначення розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив пленум у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Належних і допустимих доказів щодо звільнення від обов'язку утримувати дитину відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Крім того, ОСОБА_3 знав, що за рішенням суду з нього стягнуто аліменти на утримання дитини та матері дитини, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв'язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Також у п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина та позивача, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, що суд повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача.

Крім того, обов'язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько дитини несе не лише з рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року № 6-1554цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Визначаючи розмір пені за порушення строків сплати аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції не перевірив правильність розрахунків і не застосував вищевказану правову позицію Верховного суду України.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини в загальній сумі 1 650, 10 грн., а саме: березень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 31 день = 90, 37грн., квітень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 30 дн. = 87, 48 грн., травень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 31 дн. = 90,37 грн., червень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 30 дн. = 87,48 грн., липень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 31 дн. = 90,37грн., серпень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 31дн. = 90,37 грн., вересень 2013 року - 291,60 грн. х 1 % х 30 дн. = 87,48 грн., жовтень 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 31 дн. = 90,37грн., листопад 2013 року - 291,60 грн. х 1% х 30 дн. = 87,48грн., грудень 2013 року - 309,60 грн. х 1% х 31 дн. = 95, 98грн., січень 2014 року - 309,60 грн. х 1% х 31 дн. = 95,98 грн. грн., лютий 2014 року - 309,60 грн. x 1 % х 28 дн. = 86, 69грн., березень 2014 року - 309,60 грн. х 1 % х 31 = 95,98грн., квітень 2014 року - 309,60 грн. х 1% х 30 дн. = 92,88грн., травень 2014 року - 309,60грн. х 1% х 31 дн. = 95,98грн., червень 2014 року - 309,60 грн. х 1% х 30 дн. = 92,88 грн., липень 2014 року 309,60 грн. х 1% х 31дн. =95,98грн., серпень 2014 року - 309,60 грн. х 1% х 31 дн. = 95,98грн.

Вимоги ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на її утримання задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_3 у несвоєчасній сплаті аліментів являються неспроможними, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені.

Погашення відповідачем заборгованості з аліментів у жовтні 2014 року не є достатньою підставою для звільнення його від відповідальності за несплату аліментів за період з березня 2013 року по серпень 2014 року.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 650 грн. 10 коп. (одну тисячу шістсот пятдесят гривень 10 копійок) пені за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 1 березня 2013 року по 31 серпня 2014 року, а також 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні 60 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: