РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борівської селищної ради міста Сєвєродонецька про визнання права власності на домоволодіння з господарським спорудами за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Борівської селищної ради міста Сєвєродонецька про визнання права власності на домоволодіння з господарським спорудами за набувальною давністю, посилаючись на наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду Лисичанського району Ворошиловградської області від 10 січня 1975 року. А саме ОСОБА_1 належить: у житловому будинку літер «А-І Ж» кімнати № 1-3, 1-4 та сіни літера «а» (кімнати 1-1, 1-2), сарай літера «Д», сарай літера «Е», погріб літера «Г», уборна літера «У», 1/2 частка огорожі літера «1-3», в свою чергу ОСОБА_2 належить: у житловому будинку літер «А-І Ж» кімнати № 1-5, 1-6 та ганок літера «а?», літня кухня літера «Б», сарай літера «В», 1/2 частка огорожі літера «1-3». ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1959 року, який розірвали 24 лютого 1975 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1. Після розірвання шлюбу та поділу спірного житлового будинку, колишнє подружжя так і не змогло проживати разом та користуватися будинком, ОСОБА_2 так і не реконструював згідно рішення суду будинок. Саме у зв'язку з цим ОСОБА_2 вирішив продати ОСОБА_1 свою частку будинку, для цього він надав довіреність на ім'я ОСОБА_3 на продажу належної йому 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1. Довіреність посвідчена Лисичанською державною нотаріальною конторою Ворошиловградської області від 16 червня 1978 року, реєстр № 1-2770. Дана довіреність підтверджує той факт, що за продаж своєї 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1000 рублів. Таким чином мається документ, який посвідчений нотаріально про те, що ОСОБА_1 сплатила кошти ОСОБА_2 за його частку у житлового будинку АДРЕСА_1, тобто вона зі свого боку виконала усі обов'язки покупця - сплатила кошти та отримала товар, яким користується до сьогодні. Так як ОСОБА_1 є юридично необізнаною людиною, то вона вважала що все документально оформлено та вона є повністю власницею житлового будинку АДРЕСА_1. Вона і досі зберігає як правовстановлюючі документи на будинок - рішення суду від 10 січня 1975 року, реєстраційний напис від 26 лютого 1975 року та довіреність від 16 червня 1978 року. Нещодавно ОСОБА_1 вирішила розпорядитися житловим будинком на випадок своєї смерті та для цього звернулася до нотаріуса, який після вивчення усіх документів повідомив її про те, що в неї недооформлені документи на будинок і що юридично вона є лише власницею 1/2 його частини. На даний час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (особи що зазначені у довіреності) вже померли і тому не має можливості дооформити документи. ОСОБА_1 з 1970 року по сьогоднішній день користується, утримує, ремонтує, сплачує усі необхідні платежі в цілому за житловий будинок самостійно, ОСОБА_2 у будинку з 1978 року не з'являвся, витрати по його утриманню не несе, зареєстрований у спірному будинку був лише з 13 травня 1971 року по 25 січня 1973 року. Офіційно зареєстровані у даному житловому будинку на даний час лише ОСОБА_1. ОСОБА_1 не приховувала факт володіння нею житловим будинком з надвірними побудовами, розташованого по АДРЕСА_1. Також, вона на протязі з 1970 року по сьогоднішній день користується та володіє безперервно житловим будинком з надвірними побудовами, розташованим по АДРЕСА_1, сплачує усі необхідні платежі, проводить ремонт та повне утримання будинку. Якщо б позивач всього цього не робили у повному обсязі, то будинок за 38 років просто зруйнувався би.

В судовому засіданні представник позивача присутня не була, надала заяву про розгляд справи без її участі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із копією рішення народного суду Лисичанського району Ворошиловградської області УРСР від 10 січня 1975 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Житловий будинок АДРЕСА_1 розділено наступним чином: виділено ОСОБА_1 частину будинку, окреслену на генеральному плані 1-3, 1-4, сіни літера «а», сарай літера «Д», сарай літера «Е», погріб літера «Г», уборна літера «У» та половина огорожі загальною вартістю 1919,84 рублів, що складає 48,3% частини будинку та визнано за нею право власності на цю частину. Залишено ОСОБА_2 кімнати 1-5 та 1-6 з ґанком літера «а?», літньою кухнею літера «Б», сараєм літера «В» та половиною огорожі вартістю 2050,68 рублів. Зобов'язано ОСОБА_2 закласти дверний отвір з кімнати 1-3 в кімнату 1-6 та з кімнати 1-1 на ґанок замість вогневого отвору кімнати 1-6 та 1-1 зробити дверний отвір, в кімнаті 1-6 встановити кухонне вогнище. Подвір'я залишити в загальному користуванні, а земельну ділянку розділити згідно із висновком інвентар бюро, виділивши ОСОБА_1 частину, прилеглу до сараю літера «Д».

На підставі вищевказаного рішення суду, внесений Реєстраційний напис на документ про право особистої власності, засвідчений Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації № 1334 від 26 лютого 1975 року та виготовлений технічний паспорт на спірний житловий будинок з надвірними побудовами, наданий Лисичанським міжміським бюро технічної інвентаризації № 1936 від 05 липня 1983 року.

Згідно із копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 24 лютого 1975 року Лисичанським Рай ЗАГС Луганської (Ворошиловградської на момент видачі свідоцтва) області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24 лютого 1975 року розірвали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 11. Прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_1.

Згідно із копією довіреності, посвідченої Лисичанською державною нотаріальною конторою Луганської (Ворошиловградської на момент видачі довіреності) області № 1-2770 від 16 червня 1978 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 продати належну йому 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1. Вищевказана довіреність підтверджує той факт, що за продаж своєї 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1000,00 рублів.

Згідно із копією довідки, виданої Борівською селищною радою м. Сєвєродонецька № 1288 від 04.10.2016 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно був зареєстрований по АДРЕСА_1 з 13 травня 1971 року по 25 січня 1973 року.

Згідно із копією Висновку про вартість нерухомого майна, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 від 23 серпня 2016 року, вартість нерухомого майна - домоволодіння (житлового будинку та надвірних побудов), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, складає 38942 грн. без урахування ПДВ.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 володіла житловим будинком з надвірними побудовами, розташованим по АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду Лисичанського району Ворошиловградської області від 10 січня 1975 року та на підставі того, що вона вважала достатньою підставою для володіння спірним майном факт сплати нею іншому співвласнику грошових коштів за його частку у праві власності, а отже загальний строк володіння ОСОБА_1 житловим будинком з надвірними побудовами, розташованим по АДРЕСА_1 (для набуття права власності за набувальною давність) складає 38 років,з якого до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Тобто, строк володіння для набуття права власності за набувальною давністю для позивача складає більш ніж 16 років станом на час ухвалення цього рішення.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, а також підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що позивач або представник позивача в судовому засіданні або у позовній заяві не наполягали на стягненні судових витрат з відповідача, у зв'язку із чим, виходячи з вимог справедливості судового розгляду, суд не вважає за необхідне стягувати судовий збір з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Борівської селищної ради міста Сєвєродонецька про визнання права власності на домоволодіння з господарським спорудами за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, а саме на: житловий будинок літер «А-І Ж» кімнати № 1-5, 1-6 та ґанок літера «а?», літня кухня літера «Б», сарай літера «В», 1/2 частка огорожі літера «1-3», за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д. Б. Баронін