Номер провадження: 22-ц/785/5548/17
Номер справи місцевого суду: 492/1582/16-ц
Головуючий у першій інстанції Борисова С. П.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до судуапеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що згідно з копією заповіту від 26.05.2015 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, ОСОБА_5 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_2 (а.с. 6).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про його смерть (а.с. 8).

Згідно копії матеріалів спадкової справи № 405/2015 щодо майна померлого ОСОБА_5, після його смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися син померлого ОСОБА_3 та дружина померлого ОСОБА_4 ОСОБА_2, постановою нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із пропуском нею строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 32 - 44).

В підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_2 надала суду копію пенсійного посвідчення ОСОБА_5; копію листа Пенсійного фонду України, адресованого ОСОБА_5 на адресу його проживання в АДРЕСА_1; копію довідки Дивізійської сільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини про перебування ОСОБА_5 на диспансерному обліку у зв'язку з хворобами; копію заяви ОСОБА_5 про переоформлення державного акту на його ім'я та копію розпорядження про переоформлення державних актів від 03.08.2004 року № 352/А - 2004; копію договору про користування електричною енергією, оформленого на ім'я ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 57 - 62). Крім того ОСОБА_2 надала суду довідку, видану Дивізійською сільрадою Татарбунарського району Одеської області № 1769 від 31.10.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_5 на день своєї смерті проживав без реєстрації в АДРЕСА_1. Разом із ним проживала з 2005 року (зі слів сусідів) його співмешканка ОСОБА_2 (а.с. 9).

В підтвердження заперечень проти позову відповідачі надали суду довідку, видану Дивізійською сільрадою Татарбунарського району Одеської області № 303 від 27.08.2015 року, відповідно до якої згідно запису в погосподарській книзі сільської ради № 2 особовий рахунок НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_5, 1951 року народження до дня своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 66).

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється в судовому порядку судовим рішенням.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_5, оскільки єдиний доказ позивача щодо свідчень сусідів які зафіксовані в довідці, не можуть бути належними доказами постійного проживання до часу відкриття спадщини, тому що свідок позбавлений законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкодавця зі спадкоємцем.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано будь-яких доказів того, що вона проживала постійно зі спадкодавцем з 2005 року по день смерті ОСОБА_5, а матеріали справи містять доказами, які свідчать про наявність у ОСОБА_5 спадкоємців за законом першої черги сина ОСОБА_3 та дружини ОСОБА_4, з якою ОСОБА_5 перебував у шлюбі з 11 листопада 1973 року та, які в свою чергу вчасно звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Довід апеляційної скарги про те, що довідка видана Дивізійською сільрадою Татарбунарського району Одеської області № 1769 від 31.10.2016 року, відповідно до якої разом з ОСОБА_5 по день його смерті проживала з 2005 року (зі слів сусідів) його співмешканка ОСОБА_2, являється основним доказом факту постійного проживання , є неспроможним, оскільки встановлено достовірно, що померлий ОСОБА_5 перебував у шлюбі з 11 листопада 1973 року до дня смерті.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко