У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 06 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 03 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»; банк) та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 49Г03-08, відповідно до умов якого банк надав позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі 149 500 доларів США строк на 20 років до 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору грошові кошти отримані позичальником, використовуються за цільовим призначенням: для придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 червня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір № 44Г09-08, предметом якого є вказана квартира. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 20 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 76 352, 29 доларів США (1 698 042 гривні), з яких: - борг з урахуванням 30 % річних - 68 254,65 долари США (1 506 118 гривень 82 копійки); поточна заборгованість за кредитом - 63 724,75 долари США (1 406 161 гривня 36 копійок); заборгованість за простроченим кредитом - 4 006,24 доларів США (88 402 гривні 38 копійок); 30 % річних - 523,66 долари США (11 555 гривень 07 копійок); - борг за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням 3 % річних - 7 363,35 долари США (162 481 гривня 01 копійка), з яких: сума простроченої заборгованості за процентами - 6 704,71 долари США (141 273 гривні 72 копійки); 3 % річних - 86,69 доларів США (1 912 гривень 97 копійок); сума строкової заборгованості по нарахованим процентам - 571,95 долар США (12 620 гривень 75 копійок), а також пеня - 1 334,29 долари США (29 442 гривні 74 копійки). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на квартиру за банком. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банком не надано доказів наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, що надавало б право банку на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а також послався на те, що сторонами узгоджено позасудовий спосіб врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Проте з таким висновками судів погодись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що 03 червня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 49Г03-08, відповідно до умов якого банк надав позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі 149 500 доларів США строк на 20 років до 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних з цільовим призначенням - для придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором № 44Г09-08, укладеним між банком та позичальником на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 20 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 76 352, 29 доларів США (1 698 042 гривні). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПКУкраїни). Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Дійшовши висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності заборгованості за кредитом, суд першої інстанції залишив поза увагою наявний в матеріалах справи розрахунок суми боргу за кредитним договором від 03 червня 2008 року та не надав йому належної правової оцінки, що є порушенням ст. ст. 212 - 214ЦПК України, а також не з'ясував, який документ є належним доказом на підтвердження наявності заборгованості. Крім того, за змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки, яка за умовами договору іпотеки визначена у розмірі 201 271 гривня. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Як вбачається з п. 5.1 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог іпотекодержателя, іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Виникнення права власності за рішенням суду передбачена у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Разом з тим, наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року (справа № 6-1243цс16), яку враховує колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки вважає, що вона повністю узгоджується з нормами матеріального права. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про ненадання банком доказів наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, а також відсутність згоди іпотекодавця на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки є передчасним, що залишено поза увагою апеляційного суду при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке помилково залишено без змін. За таких обставин, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович