Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/712/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Бєловій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що є власником 5/6 частин квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - 1/6 частини вказаної квартири. На теперішній час ОСОБА_4 має інше житло, оскільки у жовтні 2015 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради йому видано ордер на житлове приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

1/6 частина у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є незначною в розумінні ст. 365 ЦК України, у зв'язку з чим право власності ОСОБА_4 на вказану частку може бути припинено. Позивач згодна відшкодувати ОСОБА_4 вартість належної йому 1/6 частини спірної квартири. Припинення права власності ОСОБА_4 на вказану частку квартири не завдасть останньому істотної шкоди та не спричинить порушення передбаченого ст. 41 Конституції України права на власність.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 шляхом компенсації ОСОБА_4 суми грошових коштів, еквівалентних вартості зазначеної частки нерухомого майна;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3;

- визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, закрито в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд керувався п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та виходив із того, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні судом п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Так, у липні 2011 року ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності на незначну частку у спільному майні та визнання права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4.

У позовній заяві зазначала, що їй та відповідачу по справі на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, при цьому, їй належить 5/6 частин цієї квартири, а відповідачу - 1/6 частина. Житлова площа квартири становить 37,4 кв.м., яка складається з 3-х кімнат: 17,5 кв.м., 8,3 кв.м., та 11,6 кв.м. Розмір житлової площі, яка відповідає ідеальній частці відповідача, становить 6,23 кв.м. Оскільки у квартирі немає кімнати, яка б відповідала розміру житлової площі, що належить відповідачу, та враховуючи, що частка відповідача у праві власності є незначною, а квартира є неподільною, просила суд припинити право власності відповідача на 1/6 частину квартири АДРЕСА_5.

Не погодившись із позовом, ОСОБА_4 у березні 2012 року подав зустрічний позов, який під час розгляду справи уточнив, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, поділ майна в натурі та вселення, в якому просив суд розділити спірну квартиру в натурі та виділити йому у власність кімнату 8,3 кв.м., визначити порядок користування квартирою та стягнути з нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 2 850,60 грн., як доплату за 2,07 кв.м. житлової площі у кімнаті 8,3 кв.м., оскільки на даний час він мешкає в гуртожитку та має намір розірвати шлюб зі своєю дружиною і перейти жити до матері у спільну квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 суму грошової компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 15 735 грн., яка внесена на рахунок ТУ ДСА у Запорізькій області згідно квитанції № 10/С/43 від 12 жовтня 2011 року, шляхом виплати цих коштів на користь ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 59-60).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2012 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про припинення права власності на незначну частку у спільному майні та визнання права власності скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В решті рішення залишено без змін (а.с. 61-62).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України).

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У той самий час прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору.

В силу вимог ст. 119 ч. 2 п. 5 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2012 року підставою для відмови судом апеляційної інстанції у задоволенні позову ОСОБА_3 було те, що визначаючи розмір вартості частини квартири, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в розмірі 15 735 грн., суд виходив з ринкової вартості лише 1/6 частини спірної квартири, а не загальної вартості квартири. Крім того, відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач не надала передбачених ст. 57 ЦПК України доказів про дійсну вартість квартири, тобто вартість, за яку вона може бути продана в даному населеному пункті, що позбавляє суд можливості вирішити питання про вартість належної відповідачу частки та стягнення компенсації відповідно до вимог закону. Вказана позивачем вартість 1/6 частини квартири в розмірі 15 735 грн. не може бути прийнята до уваги, як така, що явно порушує права відповідача. Вирішуючи спір, суд прийшов до помилкового висновку, що частка відповідача є незначною з огляду на її розмір, який становить 1/6 частини спірної квартири, і не може вважатися незначним. Висновки суду про неможливість спільного користування спірною квартирою не ґрунтуються на матеріалах справи, і належні докази про те, що сторони як співвласники квартири не можуть спільно користуватися квартирою у справі відсутні.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 повторно звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_4, надавши висновок експертизи щодо ринкової вартості спірної квартири, посилаючись на те, що на теперішній час ОСОБА_4 має інше житло, оскільки у жовтні 2015 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради йому видано ордер на житлове приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Встановлено, що дійсно у цій та іншій вищезазначеній цивільних справах співпадають сторони, предмет спору, проте, трохи різняться підстави.

Так, не дивлячись на те, що правовою підставою обох позовів ОСОБА_3 у цій та вищезазначеній цивільних справах є ст. 365 ЦК України, проте, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у цій справі, різняться із тими, що були зазначені в її позовній заяві в іншій цивільній справі, у задоволенні якої їй було відмовлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2012 року.

Таким чином, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності, суд не врахував зміни, які відбулися після ухвалення рішення у обставинах, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

З огляду на це, закриття судом провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення та визнання права власності на 1/6 частину спірної квартири суперечить змісту цієї норми та перешкоджає подальшому провадженню у справі щодо існуючого у сторін спору.

За встановлених обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі ст. 307 ч. 2 п. 4 ЦПК Україниз направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі (ч. 1 ст. 21 ЦПК України).

При подачі апеляційної скарги у цій справі ОСОБА_3 було сплачено судовий збір в сумі 277 грн. (а.с. 93).

Відповідно до абз. 3 п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК України.

Таким чином, питання про розподіл суми судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_3 на оскаржувану ухвалу, має бути здійснено судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-313, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2016 року по цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: