Ухвала

іменем україни

7 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 6 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що перебував із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, під час якого він, його дружина, дочка ОСОБА_5 та неповнолітній син ОСОБА_7 проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка є його особистою власністю.

У березні 2014 року шлюб між ним та ОСОБА_6 було розірвано.

Позивач зазначав, що у квітні 2014 року дружина разом із дітьми залишила місце проживання у квартирі та вселилася у квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі добровільно залишили місце проживання, перешкод у користуванні жилим приміщенням він не чинив. На даний час він бажає розпорядитися належною йому на праві власності квартирою, але не може цього здійснити, оскільки його дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_7 продовжують бути зареєстрованими у квартирі. по теперішній час.

Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_7, 2003 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до суду, у якому просила зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати їй у користуванні жилим приміщенням та вселити її у квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що у березні 2014 року її батько змінив замки у вхідних дверях квартири та виставив її особисті речі, оскільки проживав у квартирі з іншою жінкою. Таким чином, вона вважала, що оскільки її виселення з квартири відбулося не добровільно внаслідок чого вона була примусово позбавлена житла, а тому має право на вселення у вказану квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання неповнолітнього ОСОБА_7, 2003 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовлено. У зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в незадоволеній частині вимог за первісним позовом, посилаючись на неправильне застосування судами у цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та з посиланням на положення СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання неповнолітнього ОСОБА_7, 2003 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Такий висновок судів ґрунтується на правильно встановлених у справі обставинах та вимогах закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 6 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: