Справа № 135/588/17 Провадження № 22-ц/772/2340/2017Головуючий в суді першої інстанції Корнієнко О. М.
Категорія 54Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Стадник І.М.,

за участю секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Біолік» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Біолік» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до приватного акціонерного товариства «Біолік» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Посилається на те, що 05.12.2015 року він був прийнятий охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік».

З 14.01.2017 року його звільнили з роботи у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Правомірність свого звільнення ОСОБА_2 оскаржив в Ладижинському міському суді, який 20.04.2017 року ухвалив рішення, за яким його позов було задоволено, звільнення визнано незаконним, поновлено його на роботі на посаді охоронника з 14.01.2017 року, а з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення було допущено до негайного виконання.

Проте, його не було повідомлено про поновлення на роботі в добровільному порядку, тому він чекав виконавчий лист.

21.04.2017 року зателефонувавши на ПрАТ «Біолік» йому повідомили, що інформації щодо наявності наказу про поновлення на роботі та відомостей про графік чергувань ще не має.

24.04.2017 року він дізнався, що є наказ про поновлення його на роботі і він мав вийти на роботу ще 21.04.2017 року, а також має виходити 25.04.2017 року.

25.04.2017 року він вийшов на роботу для вирішення питань щодо поновлення на роботі, де йому сказали, що направили по пошті лист із наказом про поновлення, який він отримав 25.04.2017 року ввечері, однак, його не було допущено до виконання своїх обов'язків, при цьому взяті письмові пояснення про те що йому не було повідомлено про поновлення на роботі та графік виходу на роботу.

26.04.2017 року та 27.04.2017 року ОСОБА_2 виходив на роботу зранку, однак його також не було допущено до виконання обов'язків, ніяких пояснень йому не пропонували дати.

На початку травня 2017 року ОСОБА_2 отримав лист та наказ про його звільнення від ПрАТ «Біолік».

Позивач вважає дане звільнення незаконним, оскільки його фактично не було допущено до роботи, а тому просив визнати незаконним його звільнення з роботи, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з роботи, що здійснено на підставі наказу № 55к від 26.04.2017 року у зв'язку із прогулом на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, виданого заступником директора Приватного акціонерного товариства «Біолік».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді охоронника дільниці охорони Приватного акціонерного товариства «Біолік» з 26.04.2017 року.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Біолік» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.04.2017 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 6964,1 грн., з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі відповідно до ст. 367 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України допущено до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача Приватного акціонерного товариства «Біолік» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

В апеляційній скарзі відповідач у справі Приватне акціонерне товариство «Біолік» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача у справі Приватного акціонерного товариства «Біолік» - ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, детально посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України та статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_2 05.12.2015 року був прийнятий на роботу охоронником в дільницю охорони на ПрАТ «Біолік».

Згідно наказу № 4 к § 2 від 10.01.2017 року, виданого директором ПрАТ «Біолік» ОСОБА_6, ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 14.01.2017 року, у зв'язку із скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ладижинського міського суду від 20.04.2017 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з роботи, поновлено його на посаді охоронника дільниці охорони ПрАТ «Біолік» з 14.01.2017 року та стягнуто з ПрАТ «Біолік» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2017 року по день ухвалення рішення в розмірі 5196,29 грн., з утриманням при виплаті вказаної суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Рішення в частині поновлення на роботі відповідно до ст. 367 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України допущено до негайного виконання.

Крім того, даним рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці роботи становить 107,14 грн., на підприємстві відсутня діюча профспілкова організація, позивач не є членом профспілкової організації.

Наказом №51к від 20.04.2017 року за підписом заступника директора ПрАТ «Біолік» ОСОБА_7, поновлено ОСОБА_2 на посаді охоронника дільниці охорони, вказано приступити до роботи ОСОБА_2 з 21.04.2017 року. Також даним наказом затверджено графік чергувань охоронниками підприємства з 21.04.2017 р.

Згідно наказу №52к від 21.04.2017 року за підписом заступника директора ПрАТ «Біолік» ОСОБА_7 вказано, що 21.04.2017 року ОСОБА_2 на роботі не з'явився, причини неявки не повідомив. На підставі вищевказаного наказано інспектору з кадрів ОСОБА_8 відібрати письмове пояснення від ОСОБА_2 щодо причин неявки на роботі 21.04.2017 року та внести пропозиції керівництву з даного питання.

Згідно доповідних записок начальника охорони ОСОБА_9 від 21.04.2017 року, 24.04.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 не з'явився на роботі у вказані дні, про причину неявки не повідомив.

З копії листа ПрАТ «Біолік» № 551 від 21.04.2017 року та поштового повідомлення вбачається, що лист від ПрАТ «Біолік» із повідомленням про те, що 20.04.2017 року позивача поновлено на роботі на посаді охоронника дільниці охорони, ОСОБА_2 отримав 24.04.2017 року.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 від 25.04.2017 року, наданих на вимогу адміністрації підприємства, він зазначає, що про день виходу на роботу та про зміну в графіку чергувань не знав, його ніхто не повідомив. Вказав, що дізнався від інших працівників про наявність графіку чергувань ввечері 24.04.2017 року.

Згідно доповідної записки начальника охорони ОСОБА_9 від 25.04.2017 року зазначено, що ОСОБА_2 з'явився на робочому місці 24.04.2017 року о 08 год. 00 хв., його було відправлено до відділу кадрів для написання пояснювальної записки, до роботи ОСОБА_2 більше не приступив.

З приводу даних обставин ПрАТ «Біолік» складено ряд актів. Так, з акта від 25.04.2017 року вбачається, що комісією в складі інженера ОСОБА_10, начальника охорони ОСОБА_9, інспектора кадрів ОСОБА_8 вказано, що комісія засвідчує факт, що 25.04.2017 року ОСОБА_2 з'явився на території підприємства о 08 год. 00 хв., ознайомився з наказом №51 к від 20.04.2017 року, подав письмові пояснення щодо відсутності на роботі з 21 по 24 квітня, вказав, що заступить на чергування після виплати компенсації, згодом о 13 год. 35 хв. покинув територію підприємства, на чергування не заступив, більше в цей день він на території підприємства не з'являвся.

В складеному вказаною комісією акті від 25.04.2017 року зазначено, що 25.04.2017 року ОСОБА_2 з'явився на території підприємства, ознайомився з наказом №51 к від 20.04.2017 року, подав письмові пояснення, інспектором кадрів запропоновано було надати трудову книжку, після чого ОСОБА_2 вийшов з адміністративної будівлі, а повернувшись сказав, що відмовляється надати трудову книжку, на чергування не заступив.

В складеному вказаною комісією акті від 25.04.2017 року зазначено, що 25.04.2017 року ОСОБА_2 ознайомився із наказом про поновлення на роботі та графіком чергувань, однак відмовився розписуватись в графіку чергувань.

В складеному вказаною комісією акті від 26.04.2017 року зазначено, що 25.04.2017 року біля 9 години ОСОБА_2 з'явився біля прохідної підприємства, комісією йому було запропоновано пройти на територію до кабінету інспектора кадрів та надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 25 та 26 квітня, однак він відмовився.

З копії наказу №55-к від 26.04.2017 року виданого заступником директора ПрАТ «Біолік» ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_2 було звільнено з посади охоронника на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України через прогул.

Судом першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які дали показання з приводу відомих їм обставин справи, оцінка яким у взаємозв'язку у їх сукупності з іншими доказами у справі відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України дана судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з поважних причин був відсутній на своєму робочому місці та не заступив на чергування після того, як було видано наказ про його поновлення на роботі, оскільки встановлено, що відповідно до рішення Ладижинського міського суду від 20.04.2017 року відповідачем ПрАТ «Біолік» видано наказ № 51 к від 20.04.2017 року, згідно з яким позивача ОСОБА_2 поновлено на посаді охоронника дільниці охорони та вказано приступити до роботи з 21.04.2017 року, затверджено графік чергування охоронників з 21.04.2017 року.

25.04.2017 року ОСОБА_2 прийшов на підприємство та безпосередньо ознайомився з даним наказом.

Суд першої інстанції вважає безпідставними твердження відповідача про те, що позивач без поважних причин не приступив до виконання своїх трудових обов'язків та не заступив на чергування 21.04.2017 року. Посилання представника відповідача на те, що рішення суду про поновлення на роботі є обов'язковим для виконання обома сторонами не може свідчити про те, що ОСОБА_2 вже 21.04.2017 року знав про те, що на підприємстві видано наказ про його поновлення на роботі. При цьому встановлено, що лист із повідомленням про те, що ОСОБА_2 поновлено на роботі отриманий ним лише 24.04.2017 року, а тому дізнавшись про своє поновлення на роботі, ОСОБА_2 вже на наступний день 25.04.2017 року з'явився на роботу у ПрАТ «Біолік», однак його фактично не допустили до роботи з незалежних від нього причин. При цьому судом враховано і те, що лише зранку 25.04.2017 року ОСОБА_2, вийшовши на роботу, офіційно дізнався про те, що він цього ж дня має заступити на зміну, де, враховуючи особливість праці охоронника, потрібно було працювати день і ніч. Також судом враховано і те, що позивач вживав заходів для продовження своєї роботи на підприємстві, зокрема, він звертався до суду із заявою від 27.04.2017 року про отримання виконавчого листа на виконання рішення суду про поновлення його на роботі, який в подальшому отримав. Як стверджує позивач, йому було надано для ознайомлення лише наказ про поновлення на роботі та не надавали ознайомлюватись із графіком чергувань, а про дні своїх змін він спочатку дізнався під час спілкування з іншими охоронниками.

Крім того, з графіка змінності працівників служби охорони ПрАТ «Біолік», затвердженим директором 20.04.2017 року, вбачається, що даний графік не відповідає графіку змінності на квітень місяць, який затверджений директором з 01.04.2017 року. До 20.04.2017 року змінність працівників не відповідає тій, яка вже фактично відбулась. Починаючи з 20.04.2017 року графік передбачає і вихід на зміну ОСОБА_2 Відтак, місцевий суд вважає непідтвердженими належними доказами доводи відповідача про те, що позивач ОСОБА_2 був належним чином обізнаний із графіком чергувань та свідомо без поважних причин не заступив на чергування 25.04.2017 року. Відповідачем взагалі не доведено те, що охоронці чергували на підприємстві відповідно до нового графіка чергувань на підприємстві. Також суд вважає, що отримання інформації позивачем від іншого охоронця, без ознайомлення із графіком чергувань, не може свідчити про те, що позивач достеменно повинен був знати дні своїх змін, а також години роботи, враховуючи, що в обох графіках, зокрема, вказано, що охорона з 8 год. до 11 год. здійснюється заводом «Екстра».Отже, не можна вважати, що позивач був відсутній на робочому місці 21 та 22 квітня, а також 25 та 26 квітня 2017 року без поважних причин.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки встановлено, що він є обґрунтованим, законним та справедливим.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначено про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Як роз'яснено у п. 24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно зі ст.7 Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, із набранням чинності для України 16 травня 1995 року - трудові відносини з працівником не припиняється з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

Прогул є дисциплінарним проступком і до звільнення з даної підстави застосовуються положення статей 147,148 КЗпП України.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана або звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з вимогами ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення даного позову, оскільки, враховуючи вищевикладені обставини справи, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з поважних причин був відсутній на своєму робочому місці та не заступив на чергування після того, як було видано наказ про його поновлення на роботі та затверджено новий графік чергувань охоронниками підприємства.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про те, що відповідачем ПрАТ «Біолік» не доведено наявність повноважень заступника директора ОСОБА_7 приймати рішення щодо звільнення позивача з роботи.

Так, як вбачається із копії наказу №48 к від 10.04.2017 року за підписом голови наглядової ради ОСОБА_13, на період відпустки директора ПрАТ «Біолік» ОСОБА_6, обов'язки директора покладаються на заступника директора з загальних питань ОСОБА_7 з 10.04.2017 року по 23.05.2017 року з правом підпису.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає, що відповідачем не надано суду наказу директора ПрАТ «Біолік» про призначення заступника директора ОСОБА_7 особою, яка буде виконувати обов'язки директора. Місцевий суд вважає, що даний наказ за підписом голови наглядової ради про призначення виконуючим обов'язки директора ОСОБА_7 не може бути підставою для наявності повноважень заступника директора щодо вирішення питань про звільнення працівника, оскільки відповідно до пункту 12.6 статуту виконуючий обов'язки директора на час відпустки директора може бути призначений лише наказом директора.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду.

Так, згідно підпунктів 8,10 підпункту 11.2.2 Статуту Приватного акціонерного товариства «Біолік» Наглядова рада обирає та припиняє повноваження Виконавчого органу (яким є одноособово директор Товариства), відсторонює Виконавчий орган від здійснення повноважень, призначає особу, яка тимчасово здійснює повноваження Виконавчого органу.

Відповідно до п.12.3 Статуту товариства директор призначається Наглядовою радою.

Згідно п. 12.5.11 Статуту товариства передбачено, що до компетенції директора належить приймання на роботу та звільнення з роботи працівників товариства.

Відповідно до положень п. 12.6 Статуту товариства передбачено, що у разі неможливості виконання директором своїх повноважень (відрядження, хвороба, відпустка, тощо), його повноваження здійснює виконуючий обов'язки директора - посадова особа товариства, яка призначається наказом директора із зазначенням строку призначення.

Згідно п. 12.6.1 Статуту передбачено, що повноваження особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу - директора, припиняються за рішенням наглядової ради з одночасним прийняттям рішення про призначення особи, яка буде здійснювати повноваження директора або особи яка тимчасово здійснюватиме його повноваження.

Підпунктом 12.6.2 Статуту ПрАТ «Біолік» передбачено, що тимчасово виконуючий обов'язки директора має усі права та виконує усі обов'язки директора, передбачені статутом, внутрішніми документами товариства та чинним законодавством, у тому числі щодо виконання раніше прийнятих рішень загальних зборів та наглядової ради товариства.

Таким чином, положеннями Статуту Приватного акціонерного товариства «Біолік» надано голові Наглядової ради ОСОБА_13 відповідні повноваження на підписання документів від імені товариства нарівні з директором товариства, у тому числі і накази про прийняття та звільнення працівників.

Разом з тим колегія суддів вважає, що зазначені обставини не впливають на правильне по суті і справедливе ухвалене місцевим судом рішення та не є підставами для його скасування.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне та правильне по суті рішення.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги в основній частині є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного рішення не впливають. При цьому, слід зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом правового аналізу судом першої інстанції, висновки якого ґрунтуються на нормах матеріального права.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Біолік» відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ І.М. Стадник

Згідно з оригіналом: