Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 428/512/15-ц
Провадження № 22ц/782/492/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Авалян Н.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАГА», треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кутова Крістіна Олексіївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення коштів, сплачених за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення та відшкодування збитків,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору від 10 грудня 2013 року купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1, стягнення коштів, сплачених за договором купівлі продажу в сумі 147 327 грн., а також відшкодування збитків у сумі 32174 грн. 39 коп.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вказаний договір було укладено під впливом обману, оскільки продавець не попередив її про права на вказане приміщення третіх осіб, а саме фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, яка орендувала приміщення у ТОВ «ФАГА» на підставі договору оренди.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, просила суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 14 лютого 2012 року між ТОВ «ФАГА» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець ТОВ «ФАГА» передав у строкове платне користування строком на 35 місяців з дня підписання акта прийому-передачі обєкта орендарю фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 нежитлове приміщення загальною площею 103 кв. м. по АДРЕСА_1. Акт прийому-передачі між орендодавцем та орендарем було підписано 14 лютого 2012 року (т.1 а. с. 11-13).

Зазначене приміщення використовується як магазин, в якому орендар фізична особа-підприємець ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність.

10 грудня 2013 року між ТОВ «ФАГА» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу нежитлового приміщення, за умовами якого продавець ТОВ «ФАГА» передав, а покупець ОСОБА_2 прийняла у власність нежитлове приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1, під літ. «А-1Н», «а», «а1», «а2», загальною площею 102,9 кв. м. (а. с. 9).

Продаж вчинено за 147 327 грн., які як зазначено у договорі, покупець сплатив продавцю під час підписання цього договору.

Також в договрі зазначено про те, що за свідченням продавця, відчужуваний нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений.

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кутовою К.О. в реєстрі вчинення нотаріальних дій, зареєстрований в реєстрі правочинів, а право власності позивачки на підставі цього договору зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

Позивачка посилалась на те, що обман зі сторони продавця полягав у тому, що засновник та директор ТОВ «ФАГА» ОСОБА_6, яка діяла від імені продавця, не повідомила її про те, що приміщення орендоване, а запевнила її у тому, що приміщення буде звільнено до січня 2014 року, але не виконала це зобов'язання. Натомість, в січні 2014 року ОСОБА_6 повідомила її про те, що приміщення орендоване фізичною-особою підприємцем ОСОБА_7, та передала їй копію акту приймання-передачі приміщення в оренду. Позивачка також посилалась на те, що якби їй було відомо про те, що приміщення орендоване, вона ніколи б не уклала договір купівлі-продажу, оскільки мала намір самостійно здійснювати торгівельну підприємницьку діяльність в приміщенні магазину, для чого і придбала його.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходячи з приписів ст.230 ЦК України, ст.60 ЦПК України, виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не представила суду доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману як покупця при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, у звязку з чим відсутні підстави для визнання договору недійсним..

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, оскільки він повністю відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції до правовідносин сторін.

Причиною виникнення спору є питання щодо наявності підстав для визнання договору недійсним внаслідок його укладення під впливом обману.

За приписами статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи із змісту ст.230 ЦК України та з урахуванням керівних роз'яснень Верховного суду України, для задоволення позову про визнання недійсним правочину, позивачка зобов'язана довести, а суд встановити, що позивачка була введена в оману навмисними діями відповідача.

Позивачка вважає такими навмисними діями факт не повідомлення директором ТОВ «ФАГА» ОСОБА_6 про права не приміщення орендатора фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Однак, ця обставина не є обманом в розумінні ст.230 ЦК України.

Обман - це навмисна, цільоспрямована дія, яка безпосередньо впливає на формування волі особи. Ознакою обману є умисел (активна форма), адже неможливо обманути з необережності.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоби спонукати її до укаледння правочину є неодмінною умовою кваліфікації недісноті правочину за ст.230 ЦК України.

Отже, обман має місце, якщо недобросовісна сторона не просто не повідомила, а заперечувала наявність обставин та створила такі умови (особисто або за участю інших осіб), за яких добросовісна сторона не могла об'єктивно оцінити суттєві для неї обставини, за яких укладання правочину було б для неї неприйнятним.

В договорі купівлі-продажу позивачка як покупець, засвідчила, що до оформлення договору вона особисто оглянула відчужуваний обєкт нерухомого майна та не виявила недоліків, які б перешкоджали його використанню за цільовим призначенням. (останній абзац стор.1 договору, т.1.а.с.9)

В судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи позивачка не заперечувала, що оглядала приміщення магазину перед його купівлею, бачила, що в ньому здійснюється торгівля, але вона вважала, що торгівля здійснюється працівниками ТОВ «ФАГА», але вона цю обставину не перевіряла, ніяких запитань з цього приводу продавцю не задавала.

Отже, необізнаність про оренду приміщення третьої особою була обумовлена не навмисними діями відповідача, а власним недбальством самої позивачки.

З вказаних підстав довід апеляційної скарги про неправильне застосування до правовідносин сторін норм матеріального права не заслуговують на увагу.

Також не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано визнання позову відповідачем, оскільки за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову виключно у тому випадку, якщо це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Задоволення позову у зв'язку з визнанням позову відповідачем порушує права третьої особи ОСОБА_4, яка також звернулась до суду з позовом про переведення на неї прав покупця за оспорюваним договором, оскільки вважає, що вона має переважне право перед іншими особами на купівлю приміщення як його орендар. Таким чином, приписи ст.174 ЦПК України судом першої інстанції не порушені.

Разом з тим, колегія суддів вважає таким, що заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права у прийнятті та оцінці доказів, оскільки відмовивши в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позову, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачці у допиті свідків.

Відповідно до ст.ст.57,58,59,60,63,133 ЦПК України допит свідків є способом забезпечення доказів. Питання про забезпечення доказів відповідно до ч.4 ст.135, п.1 ч.1 ст.210 ЦПК України вирішується ухвалою, в якій викладаються мотиви, за яких суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання та закону, яким суд керувався.

Така ухвала по результатам розгляду клопотання про допит свідків судом постановлена не була. В рішенні суду також відсутні посилання на мотиви, за яких не були прийняті до уваги доводи позивачки про необхідність допиту свідків.

Тому під час апеляційного розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України з метою усунення неповноти судового розгляду та забезпечення процесуальних прав сторін апеляційним судом були допитані свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_6 (за клопотанням позивачки), ОСОБА_9, ОСОБА_10 (за клопотанням третьої особи).

Однак, їх показання не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про необґрунтованість позову.

Допитана в якості свідка директор та засновник ТОВ «ФАГА». ОСОБА_6, яка діяла від імені продавця ТОВ «ФАГА», показала, що коли в неї виникла нагальна необхідність в продажу приміщення, вона спочатку спитала у орендаря, чи бажає вона купити приміщення, але орендар ОСОБА_4 на той момент грошей не мала. Тому вона дала оголошення про продаж приміщення. Також показала, що не мала наміру ввести в оману покупця, вказавши, що на приміщення відсутні права третіх осіб, а вказала про це, оскільки орендар відмовилась купувати приміщення.

Показання інших свідків, допитаних під час апеляційного розгляду справи, не відносяться до предмету доказування, оскільки ніхто з них не був присутнім під час подій, які мали місце між продавцем та покупцем до укладення договору купівлі-продажу магазину. Допитані свідки посилались на обставини, які мали місце після укладення договору і стосувались виконання відповідачем умов договору (передачі приміщення). Однак, ці обставини не мають значення для вирішення справи, оскільки ці дії стосуються стадії виконання договору, а не його укладення, а питання належного виконання договірних зобов'язань перебуває поза межами даного позову.

З вказаних вище підстав колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачкою не був доведений не тільки факт навмисного введення її в оману відповідачем, але і сам факт обману, оскільки обставини, на які посилається позивачка, не є обманом у розумінні ст.230 ЦК України, про що зазначено вище.

Купівля нежитлового приміщення з недоліками, які перешкоджають його використанню за цільовим призначенням, не дає покупцю права вимагати визнання договору недійсним. За таких обставин покупець може звернутись з позовом про розірвання договору та про застосування інших санкцій.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що не зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, вони є формальними та не впливають на правильність висновку суду про необґрунтованість позову, а відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: