У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 06 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Державна міграційна служба України у Вінницькій області, служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації місця проживання, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року, в с т а н о в и л а: У березні 2014 року позивач звернувся в суд з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 24 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»; банк) та ОСОБА_6укладено кредитний договір №13/191к-07,за умовами якого їй надано кредит в сумі 50 000 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 12,45 % річних строкомдо 22 липня 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 липня 2007 року між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладені договори поруки. Крім того, 24 липня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням умов договору, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року, з відповідачів солідарно стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 358 073 гривні 97 копійки. Посилаючись на те, що борг за рішенням суду не погашений і станом на 26 лютого 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 50 009,19 доларів США, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з виселенням відповідачів та зняттям їх з реєстраційного обліку, а також стягнути судові витрати. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ «УніверсалБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем отримано кредит в іноземній валюті, нерухоме майно (предмет іпотеки) є єдиним місцем проживання позичальника, поручителя та їх неповнолітньої дитини, які не мають у власності іншого майна, у зв'язку з чим дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Проте з таким висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що 24 липня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №13/191к-07, за умовами якого їйнадано кредит в сумі 50 000 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 12,45% річних строком до 22 липня 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 24 липня 2007 року між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладені договори поруки. Крім того, 24 липня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 10 березня 2009 року та 07квітня 2009 року між банком та ОСОБА_6 укладено додаткові угоди № б/н до кредитного договору, за умовами яких передбачено встановлення з 10 березня 2009 року по 09 березня 2010 року базової процентної ставки - 9,07 % річних та підвищеної процентної ставки - 17,07 % річних; з 10 березня 2010 року по 09 березня 2015 року базової процентної ставки - 12,95 % річних та підвищеної процентної ставки - 20,95 % річних. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 листопада 2009 року, з відповідачів солідарно стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 15 грудня 2008 року в розмірі 358 073 гривні 97 копійки, яке відповідачами не виконано, у зв'язку з чим станом на 26 лютого 2014 року розмір заборгованості становив 50 009,19 доларів США. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст.109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, за змістом ст ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15). Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з урахуванням положень ЗаконуУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон). Так, вказаним Законом передбачено, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на вимоги ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (справа № 6-58цс15). Таким чином, висновок суду першої інстанції про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим. Слід враховувати, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 ЦПК України, на час дії Закону, за наявності наступних обставин: іпотечне майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович