АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/385/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2, 5 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та представників ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 06 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом, яким, з урахуванням послідуючих уточнень, просив суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на нерухоме майно, а саме квартиру №136, вул. Припортова (ОСОБА_10), 40, м. Черкаси, яка належить їм на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997 №12769, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси; встановити право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вказану квартиру, визначивши за кожним з них по 1/2 частині цієї квартири; встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому кімнату, площею 17,2 кв.м. з лоджією, площею 5,2 кв.м., а відповідачу кімнату, площею 7,7 кв.м., а кухню, коридор та вбиральню залишити у спільному користуванні; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 компенсацію витрат за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної зарплати сторони та її представників, що повязані з явкою до суду та вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування вказано на те, що сторони є співвласниками квартири №136, вул. Припортова (ОСОБА_10), 40, м. Черкаси, яка належить їм на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997 №12769, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси. Спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 24,9 кв.м., в т.ч. 1 кімната, площею 17,2 кв.м., та 2 кімната, площею 7,7 кв.м., а також кухні, вбиральні, коридору та лоджії, площею 5,2 кв.м.

Сторони розірвали шлюб з 17.07.2001, в якому перебували з 29.12.1972. На даний час позивач в 2002 році уклав шлюб з ОСОБА_11 Крім того, позивач зазначає, що відповідач має на праві власності інше нерухоме майно, що знаходиться в с. Мельники Чорнобаївського району, яким користується, володіє і постійно проживає з 2001 року. Позивач постійно проживає у спірній квартирі і, як співвласник, обмежений в своїх правах щодо користування, володіння та розпорядження своєю власністю, оскільки частки не виділені і не встановлено порядок користування квартирою.

При цьому, відповідач відмовляється від укладення договору щодо здійснення права спільної сумісної власності, зловживає своїм правом співвласника з наміром завдати шкоди позивачу, а саме, протягом 15 років він не може зареєструвати свою дружину ОСОБА_11 за місцем її постійного проживання.

Оскільки виділити частки у спільному майні технічно неможливо, то вважає за необхідне позивачу залишити для проживання кімнату, площею 17,2 кв.м., з лоджією (так як проживає з дружиною), а відповідачу кімнату, площею 7,7 кв.м, (оскільки вона не проживає в квартирі, має у власності інший будинок), а кухню, коридор та вбиральню - залишити у спільному користуванні.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 06.12.2016 позов задоволено частково та припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на нерухоме майно - квартиру №136, що по вул. Припортова (ОСОБА_10), 40, м. Черкаси, яка належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997 №12769, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси.

Встановлено право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на нерухоме майно - квартиру №136, що по вул. Припортова (ОСОБА_10), 40, м. Черкаси, визначивши за кожним з них по 1/2 частині вказаної квартири.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Судові втрати щодо позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено ОСОБА_7, компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

В частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 витрат за відрив від звичайних занять його представників - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині припинення права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просить рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні всіх позовних вимог. В обґрунтування вказує на те, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку мають місце вимоги про припинення права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності, а не щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, до яких можуть бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності.

Також представниками позивача подано апеляційну скаргу, в якій вони, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять змінити рішення суду та встановити порядок користування спірною квартирою шляхом надання позивачу в користування кімнату, площею 17,2 кв.м. з лоджією, відповідачу кімнату, площею 7,7 кв.м., а кухню, коридор та ванну, поєднану із вбиральнею, залишити у спільному користуванні; судовий збір за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги стягнути з відповідача, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 компенсацію витрат за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної зарплати представників сторони, що повязані з явкою до суду в сумі 147,91 грн. В обґрунтування вказують на те, що суд не врахував, що відповідач визнала факт свого постійного проживання в іншому населеному пункті та те, що кімната, площею 17,2 кв.м., у спірній квартирі заселена дітьми її родичів, що порушує права позивача; відповідач сплачувала комунальні платежі за спірною квартирою згідно пільг, наданих позивачу, однак сама таких пільг не має; відповідач не має власної сімї, а позивач має; запропонований позивачем варіант користування спірною квартирою найбільш повно забезпечуватиме надання сторонам житлової площі за рівнем середньої забезпеченості жилою площею в м. Черкаси, встановлений постановою виконкому Черкаської обласної ради народних депутатів та президії Черкаської обласної ради профспілок від 28.12.1984 №396 (у розмірі 8,5 кв. м.); суд неправомірно відмовив у розгляді вимоги щодо встановлення порядку користування майном; суд не врахував необхідність компенсувати представникам позивача відрив від звичайних занять на підставі ст. 85 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав та мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, отже позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно та встановлення права спільної часткової власності на це ж майно є такими, що підлягають до задоволення. Однак вимоги про встановлення порядку користування квартирою не можуть бути задоволені, оскільки запропонований позивачем варіант не забезпечить рівні права та інтереси сторін щодо спірного майна, як його співвласників. Також на думку суду не підлягають до задоволення вимоги про стягнення витрат за відрив від звичайних занять представників позивача, оскільки їх не підтверджено доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже згідно апеляційної скарги відповідача рішення суду першої інстанції переглядається в частині припинення права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності, а згідно апеляційної скарги представників позивача стосовно встановлення порядку користування спірною квартирою та стягнення компенсації представникам позивача за відрив від звичайних занять.

При розгляді справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997 №12769, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси, сторони є співвласниками (право спільної сумісної власності) квартири №136 по вул. Припортова (ОСОБА_10), 40, м. Черкаси, яка складається з двох кімнат, житловою площею 24,9кв.м., в т.ч. 1 кімната, площею 17,2кв.м., з лоджією, площею 5,2кв.м. та 2 кімната, площею 7,7кв.м., а також кухні, вбиральні, коридору.

Сторони також зареєстровані у спірній квартирі.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 31.10.2003 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна (вищевказаної квартири) з підстав неможливості поділити квартиру в натурі.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_11 20.03.2005 (актовий запис №314) - свідоцтво про шлюб №000158.

Спірне майно перебуває у спільній власності сторін у справі.

Правове регулювання питань щодо користування спільним майном міститься в главі 26 ЦК України.

Так згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; ч.1 ст.368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; ч.ч.1, 3 ст.372 ЦК України - майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

На підставі викладеного, враховуючи те, що перед зверненням до суду спірна квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності (тобто вони мали право на половину цього майна ч.2 ст.372 ЦК України), у одного із співвласників виникла вимога про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, самостійно згоди з цього питання співвласники не досягли, отже суд прийшов до вірного висновку про можливість поділу спірного майна з припиненням статусу спільної сумісної власності щодо нього та набуттям статусу спільної часткової власності з величиною часток у співвласників ?.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Колегія суддів вважає, що апеляційні доводи відповідача, які зводяться до пропуску позивачем строків позовної давності за вимогами про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у даному випадку правильності таких висновків суду не спростовують, адже предметом спору у даному випадку є вимоги про припинення права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності щодо майна, тобто фактично йде мова про те, щоб встановити яка саме частка у праві власності на майно належить кожному із співвласників. При цьому суд не визначає яке саме конкретне майно (у даному випадку кімната спірної квартири) належить тому чи іншому співвласнику, що відповідало б вимозі про поділ спільного майна подружжя.

Далі, як передбачено ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації; ст.361 ЦК України - співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Також ч.1 ст.369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Із системного аналізу вказаних норм права слідує, що співвласники певного майна самостійно визначають порядок користування цим майном з урахуванням частки кожного із співвласників у праві власності на це майно.

Згідно правового висновку ВСУ, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, викладеним у постанові від 17.02.2016 у справі №6-1500цс15, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в дуже незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У даній справі встановлено, що сторони є власниками рівних часток квартири, яка складається з двох кімнат, житловою площею 24,9кв.м., в т.ч. 1 кімната, площею 17,2кв.м., з лоджією, площею 5,2кв.м. та 2 кімната, площею 7,7 кв.м., а також кухні, вбиральні, коридору.

З цього слідує, що визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач (йому кімнату, площею 17,2кв.м., з лоджією, площею 5,2кв.м., а відповідачу кімнату, площею 7,7 кв.м.), у даному випадку неможливо, оскільки матиме місце значний відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи представників позивача про те, що відповідач проживає в іншому населеному пункті, сплачує комунальні платежі за спірною квартирою з урахуванням пільг позивача, які на неї не поширюються, не має власної сімї та про те, що запропонований позивачем варіант користування спірною квартирою найбільш повно забезпечуватиме надання сторонам житлової площі за рівнем середньої забезпеченості жилою площею в м. Черкаси, оскільки вказані обставини, незалежно від їх доведеності, не дають підстав для висновку про можливість значного відступу від рівності часток співвласників у праві власності на спірну квартиру при вирішенні питання щодо встановлення порядку користування спільним майном та не дають змоги встановити такий порядок користування спільним майном, який би відповідав розміру часток його співвласників

Одночасно, колегія суддів враховує, що ці обставини не дають підстав для обмеження власника у його праві власності щодо майна.

Колегія суддів враховує, що сторони не порушують перед судом питання про виділ в натурі часток зі спільного майна.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що суд першої інстанції розглянув по суті його позовні вимоги про встановлення порядку користування спільним майном, відмовивши в їх задоволенні, що спростовує апеляційні доводи про відмову суду у розгляді цих вимог.

Далі, відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням того, що позивачем та його представниками не надано суду доказів у підтвердження вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за відрив від звичайних занять, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні.

Оскільки судом апеляційної інстанції в задоволенні скарги позивачу має бути відмовлено в задоволенні його скарги в повному обсязі, тому компенсація за відрив від звичайних занять його та представників під час розгляду справи у суді апеляційної інтанції не підлягає до стягнення.

Інші доводи апеляційних скарг є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційні скарги відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 06 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування квартирою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :