АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22 ц /790/225/17 Головуючий 1 інст. Подус Г.С.
Категорія: трудові Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Гуцал Л.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення заробітної плати за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Фізичної особи підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення заробітної плати.

На обґрунтування позивач вказав, що перебував у трудових стосунках з відповідачем, працюючи з 15 жовтня 2012 року на посаді макетника художніх макетів. Договором встановлено, що ФОП ОСОБА_2 зобовязується виплачувати заробітну плату в розмірі 1 118 грн. 00 коп.

З грудня 2013 року заробітна плата йому не виплачується. А з серпня 2014 року він фактично перестав працювати. 23 січня 2015 року припинена підприємницька діяльність. Однак остаточний розрахунок з ним ФОП ОСОБА_2 не провів.

Посилаючись на вказані обставини, просив звільнити його з посади макетника художніх макетів за статтею 38 КЗпП України з 1 серпня 2015 року; зобовязати Харківській міський центр зайнятості зняти з реєстрації (розірвати) трудовий договір № НОМЕР_1 від 15 жовтня 2012 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зазначивши це відповідним записом до трудової книжки; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 9 744 грн. 00 коп. за період з грудня 2013 року по липень 2014 року включно, 1 218 грн. 00 коп. за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 24 360 грн. 00 коп.; змусити ФОП ОСОБА_2 сплатити до пенсійного фонду України кошти за весь період несплати.

В уточнених вимогах ОСОБА_1 просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь заробітну плату за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп.; стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 15 834 грн. 00 коп., 2 436 грн. 00 коп. за невикористані щорічні відпустки та 1 218 грн. 00 коп. вихідної допомоги; розірвати трудовий договір за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, внести запис до трудової книжки та зареєструвати розірвання трудового договору в Харківському міському центрі зайнятості; вирішити питання щодо притягнення до фінансової, адміністративної та кримінальної відповідальності; стягнути з відповідача кошти на загальнообовязкове соціальне страхування та податки; відшкодувати моральної шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року позов задоволено частково.

З ФОП ОСОБА_2 стягнуто заробітну плату за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 23 січня 2015 року по 11 лютого 2016 року в розмірі 15 834 грн. 00 коп., 2 436 грн. 00 коп. за невикористані щорічні відпустки та вихідну допомогу у розмірі 1 218 грн. 00 коп.

Трудовий договір розірвано за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, постановлено внести запис до трудової книжки та зареєструвати розірвання у Харківському міському центрі зайнятості.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин. що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення про відмову в позові. Зокрема зазначає, що факт припинення трудових відносин не встановлено; виписка із банківської картки не є підтвердженням наявності заборгованості по заробітній платі; зняття з реєстрації трудового договору регулюється Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив, в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав його доведеним в частині невиплати заробітної плати за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп., середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 23 січня 2015 року по 11 лютого 2016 року в розмірі 15 834 грн. 00 коп., невикористаної щорічної відпустки в розмірі 2 436 грн. 00 коп. та вихідної допомоги в розмірі 1 218 грн. 00 коп. Оскільки 23 січня 2015 року припинена підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_2, трудовий договір розірвано за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, внесено запис до трудової книжки та постановлено зареєструвати розірвання у Харківському міському центрі зайнятості. Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з відповідачем, працюючи з 15 жовтня 2012 року на посаді макетника художніх макетів. Договором встановлено, що ФОП ОСОБА_2 зобовязується виплачувати заробітну плату в розмірі 1 118 грн. 00 коп.

На підставі власного рішення підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_2 припинена з 23 січня 2015 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Посилаючись на відсутність остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся у суд із відповідним позовом.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з положеннями статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основана та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основана відпустка надається працівникові тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Частина 5 статті 79 КЗпП України визначає, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Аналогічна норма зазначена в статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (з наступними змінами) «Про відпустки», яка зобовязує роботодавця вести облік відпусток, наданих працівникам.

Згідно з частинами 1, 4 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України).

Наведені правила покладають обовязки щодо виплати заробітної плати у вставлений строк, надання відпустки або компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги на роботодавця незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності (стаття 3 КЗпП України), у тому числі й на фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

ОСОБА_1 в оспорюваний період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року виконував обовязки макетника художніх макетів за договором, укладеним 15 жовтня 2012 року з ФОП ОСОБА_2

Отримання позивачем заробітної плати в обумовленому трудовим договором розмірі у період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року та вихідної допомоги при звільненні документами із підписом працівника про отримані суми не підтверджено. Накази роботодавця про надання щорічних відпусток в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів відповідачем і в суді апеляційної інстанції.

Позивачем надано лише виписками по картці/рахунку 712439 і додаткових рахунках договору за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року та за період 01 жовтня 2012 року по 04 травня 2016 року (а. с. 10-15,64)

Крім того, суд апеляційної інстанції намагався зясувати питання, з яких причин з позивачем не проведено остаточного розрахунку. На лист від 23 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_2 не відреагував та доказів не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 не з вини роботодавця не надав.

За правилами статті 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на пятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Враховуючи те, що ухвалою від 19 жовтня 2016 року у даній справі відкрито провадження, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ФОП ОСОБА_2

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 заробітної плати за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп., середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 23 січня 2015 року по 11 лютого 2016 року в розмірі 15 834 грн. 00 коп., 2 436 грн. 00 коп. невикористаної щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 1 218 грн. 00 коп.

Однак на порушення вимог пункту 4 частини 1 статті 215 ЦПК України в резолютивній частині рішення не зазначено, на користь кого підлягають стягненню вказані суми.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з зазначенням в резолютивній частині про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заробітної плати за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп., середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 23 січня 2015 року по 11 лютого 2016 року в розмірі 15 834 грн. 00 коп., 2 436 грн. 00 коп. невикористаної щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 1 218 грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що припинення трудових відносин між сторонами спору регулюється Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною собою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260.

Законом не передбачено такий спосіб захисту прав та інтересів фізичних осіб, як ухвалення рішення про розірвання трудового договору, внесення запису до трудової книжки та реєстрації розірвання у Харківському міському центрі зайнятості.

Оскільки підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_2 припинена, трудовий договір, укладений 15 жовтня 2012 року між сторонами, є припиненим з 23 січня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає зміні з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 307 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на частину 3 сттатті 38 КЗпП України є безпідставни, оскільки трудовий договір є припиненим за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року змінити.

Абзаци 2-6 резолютивної частини викласти у наступній редакції:

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з грудня 2013 року по 23 січня 2015 року в розмірі 17 052 грн. 00 коп. (сімнадцять тисяч пятдесят дві грн. 00 коп.).

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 15 834 грн. 00 коп. (пятнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири грн. 00 коп.).

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 436 грн. 00 коп. (дві тисячі чотириста тридцять шість грн. 00 коп.) невикористаної відпустки.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 218 грн. 00 коп. (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) вихідної допомоги.

Вважати трудовий договір, укладений 15 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2, припиненим з 23 січня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Л.В.Гуцал

ОСОБА_3