Справа № 303/218/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 із 2012 року отримувала від нього у борг кошти частинами на загальну суму 8 000,00 грн., які, згідно письмової розписки без указаної дати її вчинення, зобовязалася повернути у строк до 05.07.2016.

Умови договору позичальниця не виконала і борг не повернула.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного законодавства, просив стягнути з відповідача на його користь 8 000,00 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.03.2017 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 8000,00 грн. та 640,00 грн. судових витрат.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, у якій посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи № 303/2833/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, що розглядалась Мукачівським міськрайонним судом, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли позикові відносини, згідно письмової розписки ОСОБА_1 зобовязалася повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 11 000,00 грн. у строк до 05.07.2016, а оскільки взяте на себе зобовязання позичальниця не виконала, з урахуванням принципу диспозитивності та меж позовних вимог на користь позивача підлягає стягненню 8000,00 грн.

Проте із таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується не в повній мірі.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; обставини, визнані сторонами, не потребують доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду оригінал розписки (а.с.31) та сторонами визнано, що текст «Я ОСОБА_1 поверну гроші 1500. 05.07.2016» було написано відповідачем та проставлено свій підпис. Також сторонами визнано, що кошти ОСОБА_1 отримувала у гривнях.

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики. Щодо цього договору позики діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

На обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 зазначала, що повернула суму позики, та додала до апеляційної скарги копії фіскальних чеків, згідно яких ОСОБА_1 перераховувала на платіжну картку ОСОБА_2 кошти (а.с.45). Зазначала, що при виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 1 липня 2014 року, ухваленого по справі № 303/2833/14ц, яким з неї (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3) було стягнуто на користь ОСОБА_4 3200 грн. боргу та 243,60 грн. судового збору, державним виконавцем їй було надано розрахунковий рахунок, відкритий ОСОБА_2 у Мукачівській філії ПАТ КБ «ПриватБанк», для перерахування коштів згідно виконавчого документу. Колегія зазначає, що розписки ОСОБА_1 у даній справі та у справі № 303/2833/14ц є різними. Рішення суду від 1 липня 2014 року нею виконано, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження. Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що додатково вносила кошти на банківський рахунок ОСОБА_2, оскільки останній неодноразово погрожував їй, в тому числі, фізичною розправою. Відповідач вказувала, що загальна сума перерахованих нею коштів складає 7758 грн., що підтверджується наданими нею копіями фіскальних чеків, а враховуючи кошти, сплачені при виконанні рішення суду від 1 липня 2014 року, ця сума становить понад 11000 грн.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач стверджувала, що кошти в сумі 1500 грн. нею було передано особисто позивачу в готівковій формі, проте він відмовився повернути їй розписку.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зі змісту частини другої вищезгаданої норми випливає, що розписка позичальника є борговим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та підтверджує укладання договору позики.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На час звернення до суду з цим позовом розписка про надання ОСОБА_1 коштів перебувала у позивача ОСОБА_2 та міститься у матеріалах справи (а.с.31).

Наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання умов договору позики.

Відповідні висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24цс12.

ОСОБА_1 стверджувала, що кошти в сумі 1500 грн. нею було передано особисто позивачу в готівковій формі, проте він відмовився повернути їй розписку. Проте своїм правом на затримання виконання зобовязання до повернення боргового документу позичальник не скористалась і доказів того, що боржник звертався до позикодавця з вимогою про повернення боргового документа і ОСОБА_2 було у цьому відмовлено відповідачем надано не було.

За таких обставин, не можуть бути взяті до уваги копії фіскальних чеків, надані відповідачем на підтвердження виконання зобовязань перед ОСОБА_2, а також твердження відповідача щодо передачі позивачеві 1500 грн. у готівковій формі. Тому висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача коштів на користь позивача є правильним.

В той же час, стосовно суми заборгованості судова колегія зазначає наступне.

Як зазначалось вище, сторони визнали, що текст розписки «Я ОСОБА_1 поверну гроші 1500. 05.07.2016» було написано відповідачем та проставлено нею свій підпис.

Після тексту розписки, написаного відповідачем, зазначено ряд чисел, та загальна сума - 11000. Позивачем було визнано, що ці числа дописував він. За твердженням ОСОБА_2, він зазначав ще додаткові суми коштів, які позичав відповідачці. Проте відповідач заперечує отримання цих коштів, визнає лише, що повинна була повернути ОСОБА_2 кошти в сумі 1500 грн., і за відсутності підпису (підписів) ОСОБА_1 на підтвердження існування інших зобовязань судова колегія не бере до уваги твердження позивача щодо отримання від нього ОСОБА_1 11000 грн.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що належними та допустимими доказами доведено наявність заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 в сумі 1500 грн., і саме таку суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в сумі 8000 грн. не відповідає обставинам справи, а тому рішення суду, відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 309 ЦПК України, слід змінити.

Зважаючи на частковість задоволення позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача 120 грн. у відшкодування сплаченого ним судового збору.

Керуючись ст. ст. 304, п.3 ч.1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 1500 (одна тисяча пятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 120 (сто двадцять) гривень у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної карги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: