АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справАпеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «УКРФІНСТРАХ» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ТДВ «УКРФІНСТРАХ» про стягнення коштів в якому просив стягнути з відповідача 158 260 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ним 28.04.2016р. з ТДВ «Страхова компанія «УКРФІНСТРАХ» було укладено Договір комплексного страхування подорожуючих за кордон АК №085786. 04.05.2016р. під час перебування в Республіці Болгарія стався страховий випадок - перелам правого стегна, на лікування було витрачено 5 472,36 Євро. З метою виплати страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача і надав підтверджуючі документи щодо травми та затрат на лікування. Відповідач виплатив тільки 10 079 грн., а у відшкодуванні витрат в повному обсязі відмовив.

Справа № 757/9151/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8069/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував положень ст.207 ЦПК України, відповідно до якого правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами, в той час як позивач не підписував Додатку 1 до полісу страхування.

Також апелянт, як приклад, наводить правову позицію ВСУ у справі №6-16цс15.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2016 р. між ОСОБА_1 та ТДВ «Страхова компанія «УКРФІНСТРАХ» було укладено Договір комплексного страхування подорожуючих за кордон АК №085786, за яким позивач був застрахованою особою (Страхувальником). Період дії Договору з 28.04.2016 р. - 27.05.2016 р.

Страхування по вищевказаному Договору здійснювалося на підставі ліцензії Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України серія ФВ №584332 та на умовах Правил добровільного страхування медичних витрат від 07 вересня 2010 року.

04.05.2016р. стався страховий випадок під час перебування позивача в Республіці Болгарія, про що був повідомлений відповідач.

01.06.2016р. та 24.06.2016 р. ТДВ «СК «УКРФІНСТРАХ» було направлено позивачу листи № 1592 та № 1628 з вимогою надати документи необхідні для здійсненню страхувальником страхової виплати.

Частина документів була надана позивачем, а частину документів (підтвердження проведення оплати за лікування) було отримано Відповідачем від клініки, де позивач проходив лікування.

Отримавши необхідні документи, відповідачем, в строки встановлені договором, було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу відповідно до умов договору.

07.09.2016р. складено страховий акт, відповідно до якого позивачу належить до виплати 10 057,81 грн. Виплата була здійснена позивачу 19.09.2016р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про відшкодування позивачу 158 260 грн. є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, з урахуванням заявлених позивачем вимог, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повно та неправильно вивчив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивченням матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що жодного належного доказу та обґрунтування щодо незаконності рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Звернувшись до суду з позовом, позивач посилався на те, що страхова компанія виплатила йому кошти не в повному обсязі.

Проте, як вбачається з п. 3.2.1 Додатку 1 до договору комплексного страхування подорожуючих за кордон, ліміт відповідальності страховика відповідно до п.3.2.1. цього договору за одним страховим випадком становить 1,5% від страхової суми встановленої договором страхування для застрахованої особи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 30 000,00 євро (страхова сума відповідно до договору) х 1,5 % (ліміт відшкодування п.3.2.1.довору) = 450,00 євро - 100, євро (франшиза, сума які не відшкодовує Страховик) = 350,00євро

Згідно п. 7.6. Додатку 1, страхова виплата на території України здійснюються у грошовій одиниці України за курсом НБУ на день настання страхового випадку з відрахуванням всіх податкових витрат згідно з чинним законодавством України.

Офіційний курс НБУ на 04.05.2016 р. становив 28,73 грн. за 1 євро. Таким чином сума до сплати: 350,00 євро х 28,73 грн. = 10 057,81 грн., яка і була виплачена позивачеві.

Послання позивача на те, що йому не було відомо про встановлення ліміту у 1,5% від страхової суми за один страховий випадок є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, можливість встановлення ліміту на один страховий випадок передбачена програмою страхування (тип договору) А, відповідно до Додатку №1 до Наказу «Про затвердження страхового продукту «Добровільного страхування медичних витрат під час подорожі» (а.с.41).

Як вже вказувалося, п. 3.2.1 Додатку 1 до договору комплексного страхування подорожуючих за кордон типу А1, ліміт відповідальності страховика відповідно до п.3.2.1. цього договору за одним страховим випадком становить 1,5% від страхової суми встановленої договором страхування для застрахованої особи (а.с.49).

Як вбачається зі страхового полісу, позивач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що з усіма умовами страхування, викладеними в Договору (Додатку 1) та Правилами страхування ознайомлений та згоден (а.с.8).

Матеріали справи містять затверджені програми страхування, вказаний Додаток 1 та Правила добровільного медичного страхування (а.с. 41-43, 49-53, 56-74).

Таким чином, у суду не має жодних підстав вважати, що договір сторін не передбачав ліміту відповідальності за один страховий випадок.

Посилання апелянта на ту обставину, що його підпису не має під вказаними документами є безпідставними, оскільки він підтвердив про ознайомлення з ними саме своїм підписом у полісі, а жодних інших документів, які б суперечили тим, що наявні в матеріалах справи позивач суду не надавав, а тому у суду не має підстав для сумніву у їх достовірності.

Не заслуговує і посилання апелянта на правову позицію ВСУ, оскільки наведена ним постанова стосується інших правовідносин, а саме застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах, а положеннями ст.360-7 ЦПК України передбачено, що для усіх судів України обов'язковими є правові висновки, викладені у постановах ВСУ щодо застосування таких самих норм права.

Більш того, у вказані справі, яка розглядалася ВСУ в Умовах і правилах надання банківських послуг та у заяві позичальника містилися розбіжності, в той час як в нашому випадку таких розбіжностей не зафіксовано в полісі та умовах страхування, викладених в Договору (Додатку 1) і Правилах страхування.

Самі умови договору, щодо порядку здійснення виплати страхового відшкодування позивач під сумнів не ставив та не заявляв вимоги щодо визнання їх недійсними з будь яких підстав.

Отже, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, перевірив усі заявлені сторонами вимоги та правильно вирішив спір по суті.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апелянтом заявлено не було.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді