Справа № 464/6331/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/892/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретар: Симець В.І.,

за участі представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівськогоо районного суду м.Львова від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівськогоо районного суду м.Львова від 11 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.Розірвано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Бохонок) ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 28 липня 1989 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 155. Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_2 прізвище «Ріжко».

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі. Вважає рішення необєктивним, необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначає, що не заперечувала проти розірвання шлюбу в адміністративному порядку органами РАЦС, так як це передбачено ст. 106 СК України, відповідно до якої подружжя, яке немає дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. Зазначає, що в даному випадку відсутній спір про право та позов був надуманий, тому суд був зобовязаний закрити провадження у даній справі.

В судове засідання сторони не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси відповідача в судовому засіданні захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони уклали шлюб 28 липня 1989 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 155. Дітей від шлюбу немає. Встановлено, що сторони припинили подружні відносини протягом часу, який оцінюється тривалим, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружніх відносин та їх шлюб носить формальний характер. Відповідач визнала, що вона також втратила до позивача почуття любові, поваги, довіри, без яких повноцінна сімя існувати не може, висловилась про те, що відновлення сімейних стосунків неможливе, вона не буде вживати заходів для збереження формально існуючого шлюбу. Доводи відповідача про надання їй можливості скористатись конституційними правами для звернення в органи РАЦСу зі спільною заявою про розірвання шлюбу не є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання про недоцільність збереження даного шлюбу і постановив про його розірвання, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе, суперечить інтересам сторін, сімя розпалась остаточно та шлюб існує формально.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків не спростовують.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорюється, шлюб між сторонами був зареєстрований 28 липня 1989 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 155. По даний час з серпня 2016 року сторони спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, не спілкуються та їх сімя слід вважати розпалася. Причинами розпаду сімї є різні погляди подружжя на шлюб, сімю, відсутність взаєморозуміння. Сама відповідач стверджує про наявність у позивача іншої жінки та факт народження у них спільної дитини.

Зважаючи на вказане слід вважати, що подальше проживання сторін у даному шлюбі та збереження їхньої сімї є неможливим, а тому шлюб між сторонами судом першої інстанції було вірно розірвано.

Щодо можливості розірвання шлюбу у органах РАЦС, про що стверджує відповідач у звязку із відсутністю спору та відсутністю спільних неповнолітніх дітей, то дійсно відповідно до ч. 1 ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Однак вказані доводи у апеляційній скарзі, а також у заяві про закриття провадження у справі до ухвалення судом рішення слід вважати: фактичним створенням перешкод позивачу відповідачем для розірвання шлюбу; обмеженнями права позивача припинити перебування у шлюбі шляхом його розірвання; можливе ж закриття провадження у справі та подальше перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за фактичного розпаду сімї слід вважати суперечитиме інтересам, зокрема, і позивача, що мають істотне значення. Так, позивач не взмозі, зареєструвати інший шлюб, утворити нову сімю та відповідно позбавляється можливості реалізувати ці права та інші повязані з ними.

Такі доводи слід вважати фактичними запереченнями проти розірвання шлюбу відповідача при визнанні факту розпаду сімї, оскільки жодних доказів того, що відповідач, зокрема, з часу подання позову (серпень 2016 року) вживала певні дії щодо вирішення питання розірвання шлюбу сторін в позасудовому порядку чи намагалась врегулювати вказане питання, яке стосується обох з подружжя, в інший спосіб суду не подано. Намагання ж у спосіб закриття провадження у справі змусити позивача подати спільну заяву у органи РАЦС є способом невизнання способу розірвання шлюбу запропонованого позивачем, тобто запереченнями позову.

Враховуючи вказане такі доводи слід вважати безпідставними, такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та по суті не впивають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вказане апеляційну скаргу слід вважати необґрунтованою та відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівськогоо районного суду м.Львова від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_6