АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/254/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Грох Л.М., Пастощука М.М.,

секретар Лапко Ю.В.,

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача-позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2016 року,

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі Ощадбанк) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

ОСОБА_3 зазначив, що 11 травня 2007 року сторони уклали кредитний договір № 143, за умовами якого Ощадбанк надав йому кредит для придбання автомобіля TOYOTA Avensis. В забезпечення виконання своїх обовязків за кредитним договором позивач передав банку в заставу цей автомобіль. У січні 2011 року Ощадбанк вилучив у позивача заставлене майно, оскільки той прострочив виконання грошового зобовязання. Вилучення банком автомобіля та утримання його у себе поза процедурою звернення стягнення за заставлене майно є незаконним і порушує права позивача.

Отже, ОСОБА_3 просив суд витребувати від Ощадбанку на свою користь належний йому на праві власності автомобіль.

У червні 2016 року Ощадбанк звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Ощадбанк зазначив, що за умовами кредитного договору він надав ОСОБА_3 кредит для придбання автомобіля у розмірі 21 000 доларів США на 60 місяців під 12% річних. За договором застави від 12 липня 2007 року відповідач передав банку придбаний ним автомобіль у заставу. ОСОБА_3 не виконав зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 6 лютого 2012 року стягнуто з нього на користь позивача 25 803 долари 86 центів США заборгованості, яка складається з 15 219 доларів 96 центів США неповернутого кредиту, 5 626 доларів 12 центів США процентів і 4 957 доларів 78 центів США пені. Це рішення суду не набрало законної сили та залишається невиконаним, а тому банк вправі одержати задоволення за рахунок заставленого майна для погашення вказаної заборгованості.

За таких обставин Ощадбанк просив суд звернути стягнення на предмет застави автомобіль TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2016 року в первісному позові ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов Ощадбанку задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 травня 2007 року № 143 у розмірі 25 803 долари 86 центів США звернуто стягнення на предмет застави автомобіль TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, № кузова/шасі SB1BR56L20E189643, тип ТЗ: легковий седан, обєм двигуна 1,8, червоного кольору, реєстраційний номер: BX1999AM, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом його продажу на прилюдних торгах у порядку процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, що буде встановлена в процесі виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Суд виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав грошового зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим, Ощадбанк вправі звернути стягнення на предмет застави, а підстави для витребування від нього автомобіля відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник Ощадбанку ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 192, 533 ЦК України; ст. 25 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі Закон № 1255-ІV), який підлягав застосуванню.

У звязку з порушенням судом норм матеріального права рішення суду в частині звернення стягнення на предмет застави підлягає зміні.

Встановлено, що 11 травня 2007 року сторони уклали кредитний договір № 143, за умовами якого Ощадбанк надав ОСОБА_3 кредит для придбання транспортного засобу в розмірі 21 000 доларів США на строк до 11 травня 2012 року під 12% річних.

ОСОБА_3 зобовязався повернути Ощадбанку кредит рівними частинами (по 350 доларів США) та сплатити йому проценти щомісячними платежами, що мали вноситися ним не пізніше останнього робочого дня кожного платіжного місяця. За порушення строків платежів ОСОБА_3 зобовязався сплатити банку пеню у розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

В забезпечення виконання своїх обовязків за кредитним договором ОСОБА_3 за договором застави транспортного засобу № 143/1 від 12 липня 2007 року передав Ощадбанку в заставу придбаний ним автомобіль TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_3 не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, а тому станом на 4 січня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 20 846 доларів 08 центів США, з яких 15 219 доларів 96 центів неповернутий кредит і 5 626 доларів 12 центів США проценти. Крім того, Ощадбанк нарахував ОСОБА_3 4 957 доларів 78 центів пені.

Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 6 лютого 2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Ощадбанку вказану заборгованість у сумі 25 803 долари 86 центів США. Це рішення суду залишається невиконаним.

З січня 2011 року автомобіль TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в Ощадбанку.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Із положень ч. 1 ст. 9 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу» слідує, що законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи.

Пунктом 1.5 укладеного сторонами договору застави (п. 1.5) визначено, що на період дії цього договору предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

У пунктах 3.1.5, 6.3, 6.7 договору застави сторони встановили, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави при несплаті або частковій сплаті позичальником платежів за кредитним договором, при цьому звернення стягнення на предмет застави здійснюється будь-яким способом, який визначений законом, у тому числі на підставі рішення суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону № 1255-ІV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону № 1255-ІV якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобовязання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобовязаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача.

З указаних норм права слідує, що невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, тягне за собою звернення стягнення на заставлене майно, за рахунок якого кредитор (заставодержатель) вправі одержати задоволення переважно перед іншими кредиторами боржника.

При цьому заставодержатель має право на власний розсуд обирати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі шляхом його продажу на прилюдних торгах на підставі рішення суду.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав грошового зобовязання за кредитним договором і Ощадбанк вправі одержати задоволення за рахунок заставленого майна, звернувши на нього стягнення. Також суд обґрунтовано погодився з обраним банком способом реалізації предмета обтяження.

У справі відсутні докази того, що Ощадбанк вилучив у ОСОБА_3 автомобіль проти його волі, натомість, протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (1 липня 2016 року) останній не погасив прострочену заборгованість.

За таких обставин суд правильно керувався тим, що на час звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження спірний автомобіль має залишатися в Ощадбанку та не може бути витребуваний ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_3 на сплив позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_3 мав виконувати основне зобовязання частинами та повернути Ощадбанку кредит до 11 травня 2012 року, то позовна давність за вимогами останнього про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Щодо пені, то це санкція, яка нараховувалася банком ОСОБА_3 з першого дня прострочення й до дати, на яку визначена заборгованість за кредитним договором. У цьому випадку позовна давність обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникало у Ощадбанку щодня на відповідну суму, а позовна давність повинна обчислюватися з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушене право.

Починаючи з 2009 року ОСОБА_3 не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, останній платіж у розмірі 133 грн. внесено ним 14 вересня 2009 року.

18 лютого 2011 року Ощадбанк предявив позов до ОСОБА_3, в якому з урахуванням доповнених вимог банк просив суд стягнути з останнього 25 803 доларів 86 центів США заборгованості, що виникла станом на 4 січня 2012 року. Після предявлення банком позову перебіг позовної давності за цими вимогами припинився.

Красилівський районний суд Хмельницької області своїм заочним рішенням від 6 лютого 2012 року стягнув з ОСОБА_3 вказану заборгованість у повному обсязі, виходячи з того, що позовна давність не сплила. У справі, що розглядається, Ощадбанк заявив вимоги про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження для погашення саме цього боргу.

За своєю правовою природою застава є забезпечувальним зобовязанням, специфіка якого полягає в додатковому (акцесорному) характері стосовно основного зобовязання. Забезпечувальне зобовязання слідує долі основного зобовязання та нерозривно повязане з ним.

Оскільки позовна давність за вимогою банку про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за основним зобовязанням не сплила, тому Ощадбанк вправі одержати задоволення цих вимог за рахунок предмета застави.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даних висновків суду.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, викладаючи зміст рішення про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, суд припустився помилки.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Виходячи з того, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, суд першої інстанції правомірно визначив заборгованість за кредитом і процентами в іноземній валюті. При цьому суд не зважив, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитним договором, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Всупереч указаних норм права суд задовольнив вимоги Ощадбанку щодо стягнення з ОСОБА_3 пені в іноземній валюті та не обчислив її в гривнях.

Отже, враховуючи курс долара США, встановлений Національним банком України на день ухвалення судом рішення, розмір вимог, що підлягають сплаті Ощадбанку з вартості предмета забезпечувального обтяження, становить 20 846 доларів 08 центів США, з яких 15 219 доларів 96 центів неповернутий кредит і 5 626 доларів 12 центів США проценти, та 127 774 грн. 39 коп. пені (4957,78х25,7725).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 1255-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження дає право на примусовий продаж заставленого майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет застави, суд повинен обовязково враховувати вимоги зазначеної норми, зокрема, в частині зазначення в грошовому вираженні початкової ціни предмета забезпечувального обтяження.

Суд першої інстанції не дотримався положення названого закону.

Згідно висновку оцінювача ОСОБА_4 (а.с. 223) ринкова вартість автомобіля TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 25 січня 2017 року склала 213 999 грн. Названу суму слід визначити як початкову ціну предмета застави для його реалізації.

В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування судом норм матеріального права (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 грудня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет застави змінити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 травня 2007 року № 143 звернути стягнення на предмет застави автомобіль TOYOTA Avensis, 2007 року випуску, № кузова/шасі SB1BR56L20E189643, тип ТЗ: легковий седан, обєм двигуна 1,8, червоного кольору, реєстраційний номер: BX1999AM, - що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом його продажу на прилюдних торгах у порядку процедури виконавчого провадження.

Початкова ціна продажу автомобіля 213 999 грн.

З вартості предмета застави Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» має бути сплачено 20 846 доларів 08 центів США, з яких 15 219 доларів 96 центів США неповернутий кредит і 5 626 доларів 12 центів США проценти, та 127 774 грн. 39 коп. пені.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27