У Х В А Л А

4 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а:

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 2 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позов задовольнив: визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11030; визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 11029; визнав за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв. м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1; у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнав за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 767,7 кв. м, басейну, загальною площею 479,9 кв. м, будинку для персоналу, загальною площею 211,8 кв. м, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_6 та її ОСОБА_4 задовольнила частково, скасувала ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя, справу в цій частині направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно залишила без змін.

Під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції справа переглядалася в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частки в майні подружжя в межах апеляційної скарги ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції від 2 грудня 2015 року не оскаржувала.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнив частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на нерухоме майно змінив: визнав за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м, право власності на 3/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 3/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_5 право власності на 2/5 частин житлового будинку загальною площею 767,7 кв.м; право власності на 2/5 частин басейну загальною площею 479,9 кв.м, право власності на 2/5 частин будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: Київська обл., Обухівський район, АДРЕСА_1.

7 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 21 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року, заяву ОСОБА_6 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами залишив без задоволення.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишила без змін; касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилила, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишила без змін.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року в частині відхилення її касаційної скарги та передачу справи на розгляд до суду першої інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема частини другої статті 65, статей 60, 69-72 Сімейного кодексу України (далі - СК України);

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини другої статті 65, статті 71 СК України.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд судових рішень, ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, 16 грудня 2015 року, 10 лютого, 7 вересня 2016 року (справи № 667/2398/14-ц та № 761/24359/14-ц), 21 вересня та 9 грудня 2016 року, 1, 22 та 29 березня 2017 року, постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, 30 березня, 13 червня та 12 жовтня 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, викладені в заяві про перегляд судових рішень, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про зміну рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з доведеності позивачем факту будівництва житлового будинку зі спорудами за час шлюбу в період з 2011 до 2013 року, проте врахував, що оскільки на час припинення шлюбних відносин ступінь готовності домоволодіння складала 88-92 %, то саме це майно є спільним майном подружжя, оскільки добудоване та введене в експлуатацію воно було відповідачкою самостійно 22 квітня 2014 року після розірвання шлюбу (20 вересня 2013 року).

Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, 16 грудня 2015 року (в частині поділу майна подружжя: житлового будинку, земельних ділянок, квартир, гаражу та автомобілів), 10 лютого 2016 року, 7 вересня 2016 року (справа № 667/2398/14-ц), 21 вересня 2016 року, 22 березня 2017 року (в частині поділу спільного майна подружжя: земельної ділянки та матеріалів і обладнань у вигляді недобудованого житлового будинку та господарських споруд), що надані заявницею для порівняння, якими судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справи передано на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

У наданій для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року (справа № 761/24359/14-ц) на відміну від даної справи встановлено, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний за особисті кошти кожного з подружжя.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 9 грудня 2016 року, що надана заявницею для порівняння, відмовив у відкритті касаційного провадження. Заочним рішенням суду першої інстанції в цій справі позов задоволено та визнано недійсними договори дарування садового будинку і земельної ділянки; стягнуто моральну шкоди. Рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення завданої моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У наданій для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року вказано, що оскільки спірне майно придбано в період шлюбу, тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то частки майна чоловіка та жінки є рівними.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року, що надана заявницею для порівняння, рішення суду апеляційної інстанції в частині поділу квартири залишила без змін. Установивши, що спірна квартира хоча й була придбана в період шлюбу, але в основному за кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири, яка належала на праві особистої власності позивачу, апеляційний суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності у спірній квартирі в частці 91/100, а за відповідачем - 9/100 відповідно.

У наданій для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року зазначено, що хоча спірний будинок було одержано відповідачем за час перебування в шлюбі з позивачем, однак саме на підставі договору дарування, то цей будинок є особистою власністю відповідачки, відтак вона була вправі розпоряджатися ним без згоди чоловіка. Позивач належними та допустимими доказами не довів суду, що зміни надвірних будівель і споруд відбулися за спільні кошти подружжя.

Таким чином, правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 7 вересня 2016 року (справа № 761/24359/14-ц), 9 грудня 2016 року, 1 березня 2017 року, 22 березня 2017 року (в частині поділу квартири) та 29 березня 2017 року, які надані для порівняння, та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Порівняння змісту вказаних судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову, аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на викладене підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановою від 11 березня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, скасувала ухвалу суду касаційної інстанції та направила справу на новий розгляд до цього суду. У вказаній постанові зазначено, що нерухоме майно (нежитлові будівлі) набуте відповідачкою в період шлюбу та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності. Разом із тим, зробивши висновок про те, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, водночас дійшов взаємовиключних висновків про те, що це майно належить відповідачу як фізичній особі-підприємцю, та не вирішив по суті спір щодо поділу зазначеного майна.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року, що надана заявницею для порівняння, предметом позову було визнання недійсним договору іпотеки. У зазначеній постанові встановлено, що на час укладення договору іпотеки банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачки та відповідача і що остання не надала відповідачеві згоди на укладення цього договору, а сам відповідач приховав цю інформацію, не лише не повідомивши про це банк, а повідомив про протилежне.

Наданою для порівняння постановою від 13 червня 2016 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України скасувала судові рішення судів першої, апеляційної і касаційної інстанцій та направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши, що зробивши висновок про те, що решта спірного майна перебуває у правовому режимі спільної сумісної власності подружжя, суди зазначили, що земельна ділянка, приміщення шиномонтажної майстерні та обладнання належить відповідачу, як фізичній особі-підприємцю, натомість не з'ясували, чи це майно було придбано за рахунок належних подружжю коштів. При цьому сама по собі обставина, що обладнання майстерні було придбане відповідачем за кредитні кошти не свідчить про те, що ці кошти були його особистою власністю.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року, що надана заявницею для порівняння, предметом позову було визнання заяви про згоду на укладення договору та визнання договору купівлі-продажу недійсними. У вказаній постанові встановлено, що позивачка, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала письмову згоду чоловіку, на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на його розсуд.

З огляду на викладене правові висновки Верховного Суду України в указаних постановах та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Таким чином, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, теж відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень також містилося клопотання про зупинення виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України вважає, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити, у зв'язку з чим зазначене клопотання підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко Я.М. Романюк