У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення суми за договором банківського вкладу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 19 червня 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») було укладено договір строкового банківського вкладу фізичної особи «На старт онлайн» у розмірі 7 тис. грн під 25 % річних, строком на три місяці. Зазначені кошти з нарахованими відсотками ним отримано у строки, передбачені договором, проте, вважав, що банк допустив знецінення його банківського вкладу через девальвацію гривні у співвідношенні до долара США.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 на підставі ст. 625 ЦК України просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Ідея Банк» інфляційні втрати на загальну суму 379 грн 25 коп.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь 621 грн 97 коп. та судовий збір.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що банк належним чином і в установлений договором строк виконав свої зобов'язання за договором строкового банківського вкладу, повернув позивачеві грошові кошти разом із нарахованими відсотками. При цьому суд стягнув з позивача судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп., виходячи з того, що позивач не посилався на Закон України «Про захист прав споживачів».

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в частині стягнення судового збору не відповідають.

Судом установлено, що 19 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено договір строкового банківського вкладу фізичної особи «На старт онлайн» у розмірі 7 тис. грн під 25 % річних, строком на три місяці.

Зазначені кошти з нарахованими відсотками позивачу було виплачено та ним отримано 19 вересня 2014 року, а саме 7 тис. грн - суму вкладу та 395 грн - нарахованих відсотків.

Позивач не заперечував того факту, що банк умови договору не порушив і суми за договором банківського вкладу повернув своєчасно.

Проте ОСОБА_3 вважав, що внаслідок інфляційних процесів у період перебування вкладу у відповідача, він поніс втрати у вартості внесених коштів через їх знецінення. Вбачаючи в цьому вину банку, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з банку на підставі ст. 625 ЦК України 379,25 грн - матеріальних збитків, розрахованих ним шляхом множення розміру вкладу та відсотків на індекс інфляції за період перебування коштів на рахунку банку.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суди вірно застосували норми права.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення з банку на підставі ст. 625 ЦК України 379,25 грн - інфляційних втрат, розрахованих ним шляхом множення розміру вкладу та відсотків на індекс інфляції за період перебування коштів на рахунку банку, є безпідставними та вірно не були задоволені судами, оскільки ст. 625 ЦК Українипередбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, тобто невиконання чи прострочення його виконання. Проте банком у передбачений договором строк суму вкладу із нарахованими відсотками було виплачено та отримано позивачем.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновками судів у частині стягнення з позивача судового збору за подання позову, оскільки стягуючи судовий збір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не звернув увагу на таке.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

З урахуванням наведеного та змісту ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вкладник за договором депозиту - є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати» судам роз'яснено, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позивачі при пред'явленні позову, пов'язаними з порушенням їх прав, звільнені від сплати судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ЦПК України уразі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

За таких обставин оскаржувані судові рішення в частині стягнення з позивача судового збору не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. скасувати.

В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик