АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/908/17-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1248/К/17 суддя: Зімін М.В.
Категорія - 55 (I) Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

із секретарем: Борщ А.А.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_6 «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який уточнила.

В обґрунтування позову зазначила, що вона в період з 02.12.1984 року по 17.02.2010 року працювала сепараторником та оператором пульту керування на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «ЦГЗК». 17.02.2010 року звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію.

При звільненні їй був проведений розрахунок, але в лютому 2017 року вона дізналася, що при звільненні з підприємства у звязку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити їй, за умови наявності 20-річного трудового стажу, вихідну допомогу відповідно до положень ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, яку останнім виплачено не було.

У звязку з чим вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню невиплачена вихідна допомога в розмірі 7434,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.07.2010 року по 28.07.2013 року в розмірі 89218,08 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі 7434,84 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29739,36 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що виплата одноразової грошової допомоги передбачена Колективним договором на 2010-2011 роки та ОСОБА_7 угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки за умови, якщо працівник звільняється за власним бажанням після досягнення ним пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), а позивачу при виході на пенсію на момент звільнення було 53 роки, отже підприємство правомірно не провело такої виплати.Крім того послався на те, що суд першої інстанції не перевірив розповсюдження положень ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки на відповідача, який її не підписував.Не вбачає представник відповідача й підстав для застосування до врегулювання спірних правовідносин вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки одноразова допомога при виході на пенсію за власним бажанням не входить до структури заробітної плати, а у відповідності до положень Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, є «іншою заохочувальною виплатою», що в свою чергу дає підстави для застосування судом строку позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання вона не ставила. Також вважає, що судом не обґрунтовано визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на суму 29739,36 грн. й не застосовано принцип співмірності шляхом зменшення цього розміру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 «ЦГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 в період часу з 02.12.1984 року по 17.02.2010 року працювала сепараторником та оператором пульту керування на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «ЦГЗК». 17.02.2010 року звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві склав більше 25 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі ОСОБА_7 Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у лютому 2017 року, у звязку з чим, відповідач зобовязаний сплатити їй вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами ОСОБА_7 Угодищодо підстав отримання одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, яка є обовязковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на її користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.10 Колективного договору на 2010-2011 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (далі Колективний договір) встановлено зобовязання підприємства відповідача виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема: від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника (а.с. 38).

ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. (п.1.13) (а.с. 9-11).

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної ОСОБА_7 Угоди передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до сторони власника підприємства, передбачені ОСОБА_7 Угодою та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства, є різними.

Так, ОСОБА_7 Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. При цьому, Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами ОСОБА_7 Угоди, оскільки встановлює досягнення відповідного віку жінки 55 років, чоловіки 60 років, як обовязкову умову для виплати такої допомоги.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Відповідно до ст. 9 цього ж Закону, положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_7 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме ОСОБА_7 Угоди, виконання якої є обов'язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

У звязку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов ОСОБА_7 Угоди, а не Колективного договору.

Отже, встановивши, що позивач ОСОБА_2 на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 17.02.2010 року мала більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на неї розповсюджується дія п. 6.1. ОСОБА_7 Угоди та при її звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок - 55 років в даному випадку не мають правового значення, оскільки ОСОБА_7 Угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників, а норми Колективного договору не можуть суперечити ОСОБА_7 Угоді.

Окрім того, як вбачається з ОСОБА_7 Угоди її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі підприємства), їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських обєднань, з однієї сторони (далі Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ (далі Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписано, в тому числі Генеральним директором ТОВ «ОСОБА_8 Холдінг» ОСОБА_9

Оскільки ОСОБА_6 «ЦГЗК» входить до складу ОСОБА_8, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом ОСОБА_8 СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «ОСОБА_8 Холдінг», то дія зазначеної ОСОБА_7 Угоди розповсюджується на ОСОБА_6 «ЦГЗК». У звязку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов ОСОБА_7 Угоди.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Так як, позивач ОСОБА_2 була звільнена 17 лютого 2010 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - січень 2010 року та грудень 2009 року. Відповідно до довідки № 431 від 20.03.2017 року, наданої відповідачем, середньомісячна зарплата ОСОБА_2 за останні два місяці перед звільненням становила 2478,28 грн. (а.с. 39).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить 7434,84 грн. (2478,28 грн. х 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у розмірі 7434,84 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_2, яка звільнена 17.02.2010 року, не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 7434,84 грн. у рахунок одноразової допомоги, належної їй при звільненні з роботи, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.07.2010 року по 28.07.2013 року в розмірі 89218,08 грн. (а.с. 47-49).

Враховуючи те, що позовні вимоги щодо стягнення одноразової допомоги були задоволенні судом першої інстанції (а.с. 60-64), колегія суддів не вбачає жодних підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з 89218,08 грн. до 29739,36 грн.

Разом з тим, колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у сумі 59478,72 грн. з огляду на те, що позивачем не оскаржується рішення суду в цій частині, а, згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У звязку з наведеним колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника відповідача про подальше зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на вимоги співмірності.

Не може взяти до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_6 «ЦГЗК» про те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому до врегулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до ОСОБА_7 Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім ОСОБА_7 Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у звязку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У звязку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, яка не є заробітною платою в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить витрати з виплати такої допомоги до фонду оплати праці, й врахування ним, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним Судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному звязку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_2 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та ОСОБА_7 Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст. 308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_10