Справа № 462/3872/13 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1580/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Куцика І.Б.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі-ПАТ КБ) «Приватбанк» звернувся до суду з позовом (а.с.2-3 т.1), уточненим під час розгляду справи (а.с.56-59 т.1), в якому просив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA, укладеним 16.04.2008 року з ОСОБА_6, в розмірі 53427,26 доларів США, з якої станом на 15.04.2013 року: 27609,08 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 9787,19 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 12674,44 доларів США пеня за прострочення виконання грошового зобовязання, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), 2542,67 доларів США штраф (процентна складова), звернути стягнення на квартиру за адресою: м. Львів, вул. О.Гірника, 1/42, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №LVH9GA від 16.04.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та виселити ОСОБА_6 та його дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з цієї квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку за місцем реєстрації, а також стягнути з ОСОБА_6 у користь банку понесені судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з кредитним договором від 16.04.2008 року №LVH9GA відповідач ОСОБА_6 отримав від банку кредит у розмірі 31250,00 доларів США, виконання зобовязань за яким було забезпечено іпотекою належної на праві власності ОСОБА_6 квартири на підставі договору іпотеки №LVH9GA від 16.04.2008 року, проте, відповідач своїх зобовязань по поверненню кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору не виконав, а тому банк має право на дострокове повернення кредиту зі сплатою нарахованих процентів та комісії за користування кредитними коштами, пені та штрафних санкцій за порушення позичальником своїх зобовязань, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у звязку з чим особи, які зареєстровані та проживають в переданій в іпотеку банку квартирі, підлягають виселенню відповідно до Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України. Крім того, позивач зазначає, що відповідач в порушення умов іпотечного договору, без письмової згоди банку та без нотаріально посвідченої згоди на виселення зареєстрував у квартирі свою неповнолітню дитину.

Справа вже розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій, судові рішення яких були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.08.2015 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.43-46 т.2).

На новому розгляді справи, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2016 року в задоволенні вказаного позову відмовлено: в частині вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за спливом позовної давності, а в частині вимоги про виселення за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив позивач ПАТ КБ «Приватбанк», просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при застосуванні наслідків спливу позовної давності судом не було враховано положень кредитного договору про встановлення пятирічного строку позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафних санкцій, якого банк, звернувшись з позовом у травні 2013 року, не пропустив. Крім того, вважає, що судом не зясовано, чи є предмет іпотеки єдиним місцем проживання сімї відповідача, оскільки його дружина ОСОБА_8 проживає та зареєстрована в житловому будинку №20 по вул. Миколайчука в с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області. Апелянт не погоджується з правовою позицією про неможливість виселення відповідача без надання іншого житла взамін іпотечного, оскільки нормами ЖК України не передбачено обовязку банку, який надав кредит під іпотеку житла, придбаного не за кредитні кошти, вирішувати питання щодо надання іпотекодавцеві іншого жилого приміщення взамін іпотечного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_6 (позичальником) було укладено кредитний договір №LVH9GA (а.с. 13-18 т.1), за умовами якого (п.8.1) ОСОБА_6 отримав від позивача кредит у розмірі 34750 доларів США на наступні цілі: 31250 доларів США на споживчі цілі; 900 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з моменту надання кредиту; 200 доларів США на страхування майна; 150 доларів США на особисте страхування; 3500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних від суми резервних ресурсів з кінцевим терміном повернення до 16.04.2018 року включно.

Внесення щомісячного платежу, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, повинно здійснюватись у період з «1» по «5» число кожного місяця згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №2 до кредитного договору).

Відповідно до п.п. 5.1, 8.4 кредитного договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки.

За порушення позичальником строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанні, передбаченому кредитним договором, більше ніж на 30 днів, передбачено відповідальність позичальника у виді штрафу в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п.5.3 кредитного договору).

Виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором забезпечено іпотекою належної на праві власності відповідачу ОСОБА_6 квартири за адресою: м. Львів, вул. О. Гірника, 1/42, загальною площею 35.60 кв.м., житловою площею 18.40 кв.м., на підставі договору іпотеки від 16.04.2008 року, укладеного між позивачем (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_6 (іпотекодавцем) (а.с.19-22 т.1).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.5-7 т.1), який не було спростовано стороною відповідача, станом на 15.04.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 53427,26 доларів США, з якої: 27609,08 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 9787,19 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 12674,44 доларів США пеня за прострочення виконання грошового зобовязання, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), 2542,67 доларів США штраф (процентна складова).

Пунктом 8.1.1, 8.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів сплати, передбачених п.8.1 кредитного договору (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди (комісії), пені в повному обсязі, - в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Із вказаного вище розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.5-7 т.1) встановлено, що позичальник ОСОБА_6 допустив порушення умов договору щодо сплати процентів за користування кредитом у червні 2008 року, а щодо сплати комісії у липні 2008 року, погасивши їх у повному обсязі платежем, внесеним 01.08.2008 року, проте, починаючи з 06.12.2008 року, допустив порушення умов договору щодо своєчасного (до «5» числа кожного місяця) та в повному обсязі сплати нарахованих щомісячних платежів по процентах та комісії за листопад 2008 року, яке тривало більше 120 календарних днів. В подальшому, починаючи з 06.06.2009 року, позичальник допустив порушення умов договору щодо своєчасного (до «5» числа кожного місяця) та в повному обсязі сплати нарахованих щомісячних платежів по тілу кредиту за травень 2009 року, яке тривало більше 120 календарних днів.

Отже, за умовами наведеного вище п.8.1.2 кредитного договору, у позивача виникло право на дострокове повернення усієї суми кредиту, процентів, комісії та пені в останній день квітня 2009 року.

Пунктом 2.3.7 кредитного договору передбачено, що банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.п.8.1, 8.1.1, 8.1.2 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п.2.3.3, зокрема, порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами даного договору.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору передбачено, що, зокрема, у разі порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами даного договору, банк, на власний розсуд, має право: а) розірвати договір у судовому порядку (при цьому, в останній день дії договору позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за договором) або б) згідно ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороди й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобовязання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобовязань.

Цим же пунктом передбачено, що у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; іншого істотного порушення умов договору, - позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобовязання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов даного договору, вимога банку втрачає чинність.

Відповідно до п.16.7 договору іпотеки, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Пунктом 22 договору іпотеки також передбачено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору, Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Отже, п.п.2.3.3, 2.3.7 кредитного договору та п.п.16.7, 22 договору іпотеки визначено підстави для дострокового стягнення кредитодавцем (іпотекодержателем) кредитної заборгованості в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та порядок для дострокового повернення кредитних коштів у такий спосіб, який в силу вимог п.п.2.3.3 кредитного договору та п.22 договору іпотеки повинен бути дотриманий банком для реалізації ним права на дострокове повернення кредиту в повному обсязі за рахунок заставленого майна в судовому порядку.

Таким чином, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредитних коштів, в тому числі й шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови та порядок такого повернення коштів, а тому усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення і банк повинен звертатись до суду за захистом порушеного права саме після спливу такого (пільгового) строку.

З досліджених судом письмових доказів (а.с.9-12 т.1) встановлено, що письмову вимогу банку від 01.03.2013 року про дострокове в повному обсязі повернення кредитних кошів відповідач ОСОБА_6, який є одночасно і позичальником, і іпотекодавцем, отримав 19.03.2013 року, в тридцятиденний строк, тобто в термін до 19.04.2013 року, не виконав цієї вимоги банку, а тому в силу наведених вище умов договорів, звернувшись у травні 2013 року до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки порушення права позивача на отримання від відповідача дострокового повернення кредиту в повному обсязі та усіх нарахованих по ньому платежів відбулось з 20.04.2013 року (спливу пільгового строку виконання основного зобовязання позичальником, необхідного для початку проведення процедури звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку на підставі рішення суду), з якого відповідно до вимог ст.261 ЦК України і слід відраховувати перебіг строку позовної давності для цієї вимоги позивача.

Такий висновок повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 05.07.2017 року (Справа №6-3116цс16).

Крім того, навіть якщо перебіг строку позовної давності обраховувати з дня виникнення у позивача права на дострокове стягнення кредитної заборгованості відповідно до п. 2.3.3 кредитного договору, зокрема, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один місяць, а за розрахунком позивача таким днем є 06.01.2009 року (затримання сплати щомісячного платежу по відсотках за листопад 2008 року більше одного місяця), або ж з дня виникнення у позивача права на дострокове стягнення кредитної заборгованості відповідно до п.8.1.2 кредитного договору, а саме, порушення термінів сплати, передбачених п.8.1 кредитного договору (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів (позиція сторони відповідача у справі), а за наведеним вище розрахунком таким днем є 01.05.2009 року, то, з урахуванням п.5.5 кредитного договору про пятирічний строк позовної давності, який встановлений сторонами для вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені), штрафів, і в таких випадках позивач, звернувшись з позовом у травні 2013 року, теж не пропустив строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредитної заборгованості, в тому числі й шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, безпідставними є посилання сторони відповідача на те, що умовами договору іпотеки не передбачено збільшеної позовної давності, а тому положення п.5.5 кредитного договору не може бути застосоване до обчислення строку позовної давності для вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є одним із способів стягнення кредитної заборгованості, що передбачено також й п.2.3.7 кредитного договору.

Таким чином, з урахуванням викладеного й норми ст.266 ЦК України, якою передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), чого в даному випадку з наведених вище мотивів немає, колегія суддів доходить висновку про те, що правових підстав для застосування судом наслідків спливу позовної давності при вирішенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором немає, оскільки позивачем не пропущено позовної давності для звернення до суду з цією вимогою.

Суд першої інстанції умов кредитного та іпотечного договорів у повному обсязі не проаналізував, а тому дійшов неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин в частині вирішення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки наслідків спливу позовної давності, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України, - відмови в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні за змістом положення містяться й у наведених вище п.2.3.7 кредитного договору та п.п.16.7, 22 договору іпотеки.

Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України (п.23 договору іпотеки).

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно з цією статтею, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи викладені вище норми матеріального закону, умови укладених між сторонами договорів й встановлені обставини справи, а саме: те, що відповідач не виконав свого обовязку щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору і не виконав у добровільному порядку письмової вимоги банку про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі у встановлений в цій вимозі строк, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 53427.26 доларів США станом на 15.04.2013 року, до складу якої входять передбачені умовами кредитного договору і зазначені вище нарахування, - тому є усі необхідні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційним судом також встановлено, що 26.03.2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду до кредитного договору (а.с.128-132 т.1), якою пункт 8.1 кредитного договору викладено у новій редакції, проте, колегія суддів дійшла висновку про не врахування умов додаткової угоди при вирішенні даного спору, оскільки пунктом 8 цієї додаткової угоди передбачено, що вона вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору (за умови належного виконання позичальником обовязків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором), а в судовому засіданні апеляційного суду сторона відповідача визнала той факт, що жодних платежів на виконання цієї додаткової угоди відповідачем здійснено не було. Крім того, додаткова угода від 26.03.2013 року про внесення змін до іпотечного договору (а.с.127 т.1) не була посвідчена нотаріально як основний договір іпотеки, а тому відповідно до вимог закону, є нікчемною.

В судовому засіданні апеляційним судом було розяснено сторонам право заявити клопотання про призначення судової експертизи для визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, однак, таке клопотання сторони не заявили, а тому апеляційний суд при вирішенні даного питання виходить із загальних положень Закону України «Про іпотеку», які наведені вище, - встановлення початкової ціни для продажу банком предмету іпотеки на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При цьому, слід врахувати, що на момент розгляду справи в апеляційному суді продовжує бути чинним Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до пункту 1 цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, і загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.05.2015 року (справа №6-57цс/15), який є обовязковим для суду відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України і в даній справі, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій…» не підлягає виконанню.

Верховний Суд України виходив з того, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Апеляційним судом встановлено, що кредит був наданий відповідачеві в іноземній валюті на споживчі цілі, що підтверджується кредитним договором і визнається сторонами, спірне жиле приміщення квартири (предмет іпотеки) є єдиним нерухомим житловим майном, яке іпотекодавець має у власності, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.188-189 т.2), та єдиним місцем його постійного проживання (а.с.48 т.1, 100 т.2), загальна площа квартири становить 35,6 кв.м., що не перевищує 140 кв.м., відповідач не є субєктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», а отже, у даному випадку є всі визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підстави для заборони примусового звернення стягнення на предмет іпотеки відносно даного боржника-іпотекодавця.

Таким чином, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, а тому ця позовна вимога позивача підлягає частковому задоволенню.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судом встановлено, що передана в іпотеку банку квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, а приватизована відповідачем ОСОБА_6 у грудні 2005 році відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.122 т.1), а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про виселення відповідача ОСОБА_6 разом із дочкою із спірної квартири, оскільки такий висновок районного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним в постановах від 18.03.2015 року (Справа №6-39цс15), 02.09.2015 року (Справа №6-1049цс15), 30.09.2015 року (Справа №6-1892цс15).

Отже, визначених процесуальним законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в частині вирішення судом першої інстанції позовної вимоги банку про виселення відповідача немає, а тому рішення суду в частині відмови позивачеві у задоволенні позовної вимоги про виселення із спірної квартири зі зняттям з реєстрацій у ній слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи норму ст.88 ЦПК України та часткове задоволення апеляційним судом позовних вимог та апеляційної скарги позивача, - лише в частині задоволення майнової вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.29 т.1, 138 т.2) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви за майнову вимогу (3441 грн.) та апеляційної скарги в частині задоволення майнової вимоги (3785 грн.) на загальну суму 7226 грн., підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_6 у користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 року в розмірі 53427,26 доларів США, з яких: 27609,08 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 9787,19 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,60 доларів США заборгованість по комісії, 12674,44 доларів США пеня, 31,29 доларів США штраф (фіксована частина), 2542,67 доларів США штраф (процентна складова), звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати в розмірі 7226 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_9