Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

представника відповідачки - адвокат Крестинська Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2017 року вказаний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в сумі 640 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків фактичним обставинам справи, ОСОБА_4 та її представник - адвокат Крестинська Л.А. оскаржили його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказують на помилковість висновку суду щодо відсутності у позивачки титулу (підстави) для володіння майном та пояснюють, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 фактично був укладений договір найму житла з правом наступного викупу, і ці обставини були визнані в судовому засіданні як позивачкою, так і підтверджені показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8. Додають, що спірний будинок пустував, тому ОСОБА_5 дозволила ОСОБА_2 пожити в ньому якийсь час, і сказала, що коли та матиме можливість, тоді і дасть за це якісь кошти. Звертають увагу, що вимога про повернення майна була висунута ОСОБА_4 у письмовій формі в 2016 році. Наполягають на незаконності тверджень місцевого суду про те, що ОСОБА_5 не мала повноважень на укладення договору безстрокового найму житла від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_4, оскільки не отримала відповідного дозволу органу опіки та піклування. Зауважують, що діючими на час передачі будинку в найм (1996р.) нормами не було передбачено обов'язку отримання такої згоди на передання майна неповнолітнього в найм. Окрім цього, на час передачі будинку в найм головою домогосподарства була записана

_______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 556/624/17 Головуючий у 1 інстанції - Іванків О.В.

Провадження № 22-ц 787/1352/2017 Доповідач - Ковальчук Н.М.

ОСОБА_5, а тому вона як піклувальник неповнолітньої та голова домогосподарства мала право на управління майном, а на розпорядження - за згодою органу опіки і піклування. Зазначають, що та обставина, що ОСОБА_5 виїхала із спірного будинку та не мала наміру повертатися, не свідчить про наявність достатніх підстав для отримання права власності на нього сім'єю ОСОБА_2, адже самі вони стверджували, що поселялися за умови сплати в майбутньому вартості будинку, при цьому не було встановлено, що договір купівлі-продажу як правова підстава набуття права власності відбувся між сторонами. Акцентують увагу на тому, що відповідач дійсно претендує на цей будинок, і більш того, рішенням Володимирецького районного суду від 03.05.2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання права власності на спадщину, яке набрало законної сили, за ОСОБА_4 визнано право власності на спірний будинок в порядку спадкування. З наведених міркувань просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У березні 1996 року позивачі з дозволу співмешканки ОСОБА_10 - ОСОБА_5 вселились до вказаного житлового будинку, яким користуються відкрито та безперервно по даний час. Дана обставина визнана сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом цієї норми, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності наступних чотирьох умов:

по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

по-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо);

по-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків;

по-четверте, необхідною умовою є відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

При цьому,володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні ; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечувала тієї обставини, що до 2016 року володіння житловим будинком з боку позивачів було добросовісним, проте заперечила добросовісність володіння з часу, коли вона почала оформлення спадщини після смерті батька, ОСОБА_10, та пред'явила до ОСОБА_2 вимоги щодо звільнення будинку або виплати його вартості, що підтверджується копією заяви-попередження від 29.07.2016р. (а.с. 20).

Як вбачається із рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року у справі № 556/109/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання права власності на спадщину, за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані в АДРЕСА_1, після смерті батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 51). Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 є власником спірного домоволодіння, що також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14.01.2017р. та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2015р. НОМЕР_2 та від 14.01.2016р. НОМЕР_3 (а.с. 52-54).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як роз'яснено у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали б найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Тобто право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Оскільки беззаперечно встановлено, що позивачі при вселенні в спірне будинковолодіння знали про те, що воно належить іншій особі, та погодились з часом сплатити кошти за проживання в будинку особі, з дозволу якої вони вселились в житлове приміщення, колегія суддів приходить до переконання, що їм було відомо про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірне житло, а також свідчить про наявність титулу (підстави) такого володіння.

Обставини безперешкодного володіння спірним житлом, його утримання, здійснення капітального та поточного ремонту, оплати комунальних та страхових платежів, не дають права позивачам володіти, користуватися та розпоряджатися будинковолодінням, при цьому обмежуючи у здійсненні правомочностей власника - відповідачку ОСОБА_4, котрій воно належить на законних підставах.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, в зв'язку із чим прийняв незаконне рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За наведеного, на користь відповідача з позиввачів підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 704,00 грн..

Керуючись ст. 307, ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - адвоката Крестинської Людмили Аполлінаріївни задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 00 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Григоренко М.П.

підпис Шеремет А.М.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.