Справа № 211/463/17-ц
Провадження № 2/211/912/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 вересня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Ніколенко Д.М.,
секретар Гулько А.С.,
розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,-
Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої позовні вимоги, тим, що 14 березня 2013 року його було призначено на посаду першого заступника директора Державного підприємства Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою. 09 жовтня 2013 року його було призначено на посаду директора інституту. 24 вересня 2014 року він був звільнений з посади директора у звязку з закінченням дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Проте ні в день звільнення, ні на наступний день йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати. Більше того, власником підприємства не було його повідомлено про суму заборгованості по заробітній платі, та час і місце її виплати.
Протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки внаслідок невиплати заробітної плати він пережив сильне душевне хвилювання щодо стабільності свого матеріального положення. Протягом тривалого часу він хвилювався, що не зможе належним чином забезпечити своє родину, в нього погіршилися стосунки з рідними на цій підставі. Вважає діє відповідача безвідповідальними і такими, що спричинили йому значних моральних страждань та змінили звичний уклад життя.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» в судове засідання не зявився, до суду надійшли заперечення на позов (а.с. 60-61).
Згідно з вимогами ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу від 14.03.2013 р. № 72-2013/к ОСОБА_1 з 14 березня 2013 року призначений на посаду першого заступника директора державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою».
На підставі наказу Держземагенства № 49-к від 10.09.2013 р., контракту № 59 від 10.09.2013 р., ОСОБА_1 з 10 вересня 2013 року призначений на посаду директора державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» (а.с. 3 копія трудової книжки, а.с. 35-42 копія контракту).
Наказом від 24.09.2014 р. № 240-2014/к ОСОБА_1 звільнений з посади директора у звязку з закінченням терміну дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 3 копія трудової книжки, а.с. 43 копія наказу).
Згідно довідки державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» за вих. № 2 від 01.03.2017 р., про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за період з березня 2013 р. по жовтень 2014 р. та стан розрахунків по невиплаченій заробітній платі станом на 01.03.2017 р., сума несплаченої заробітної плати станом на 01.03.2017 р. становить 20 593,70 грн. (а.с. 33-34 довідка).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується регулярно в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно довідки Державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут» станом 10 березня 2017 року заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 відсутня ( а.с. 45 довідка).
Таким чином, на час розгляду спору в суді, відповідач в повному обсязі погасив заборгованість по заробітній платі позивачу.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України )
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року в справі № 205/4041/14-ц, яка згідно статті 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-195цс14) міститься висновок про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком. При цьому слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), суд обчисляє середній заробіток шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів у періоді затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року, яка згідно статті 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
З огляду на відсутність даних щодо середньоденного заробітку, відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, суд для розрахунку середньоденної заробітної плати бере дані з довідки про нарахування заробітку за останні 2 місяці, що передували звільненню (наказ № 240-2014/к від 24.09.2014 року), а саме липень-серпень 2014 року) ( а.с.20).
Кількість днів по невиплат заробітної плати за період з 25.09.2014 року по 09.03.2017 рік включно складає: 2014 рік 70днів, 2015 рік 250 днів, 2016 рік 251 день, 2017 рік 45 днів. Всього 616 днів х 449,34 грн. = 276793,44 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
При визначенні суми моральної шкоди суд виходить із принципів розумності, зваженості та справедливості, та вважає, що суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача слід визначити в розмірі 2000 грн. (Постанова Верхового Суду України від 14 грудня 2016 року № 428/7002/14-ц).
В силу статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640,00 гривень у доход держави.
Керуючись ст.ст.115,116,117 КЗпП України, ст.ст.10, 60, 88, 212, 224-226 ЦПК України, суд,-
позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 276793 (двісті сімдесят шість тисяч сімсот девяносто три ) гривні 44 коп. та моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп.
В іншій частині в позові відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Заява щодо перегляду заочного рішення може бути подана відповідачем до суду протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя Д.М.Ніколенко