АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/3118/16-ц 22-ц/774/153/К/17
Справа № 215/3118/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/153/К/17 суддя Демиденко Ю.Ю.
Категорія № 26 (4) Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Зубакової В.П., Бондар Я.М.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі ФССНВ в м. Кривому Розі) про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що в 2001 році він працював слюсарем черговим та з устаткування у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та 14 вересня 2001 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого йому була проведена травматична ампутація нігтьової фаланги 1 пальця правої кисті. Актом розслідування нещасного випадку та актом про нещасний випадок зазначена травма віднесена до виробничої.

Висновком МСЕК від 31.01.2002 року йому при первинному огляді встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 15% з 30.01.2002 року. без встановлення трупи інвалідності, з черговим переоглядом 01 лютого 2003 року.

Внаслідок отриманої травми його постійно турбує біль в культі ампутованого пальця, він відчуває сильний дискомфорт при привітанні з людьми шляхом рукостискання, потребує додаткової пластичної операції по частковому відновленню функцій культі пальця. Також, через отриману травму він не може працевлаштуватись, бо через травмовану руку здатний виконувати тільки примітивні механічні операції. Зазначає, що має серйозні порушення здоровя зі стійким розладом функцій органів, обумовленим наслідками отриманої травми, які призводять до обмеження життєдіяльності, моральних страждань, втраті нормальних життєвих звязків.

Просив суд стягнути з відповідача суму спричиненої моральної шкоди, право на відшкодування якої він отримав з часу встановлення йому втрати професійної працездатності, в розмірі 43500 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року, в якому ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року виправлено описку, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог, оскільки вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що суд не звернув увагу на те, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до 01.01.2006 року, коли було припинено право потерпілого на відшкодування моральних збитків з Фонду соціального страхування.

Крім того, на думку позивача та його представника, судом не враховано, що за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі, до кожної події чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія мала місце, а не на момент предявлення позову, у звязку з чим позивач має право на відшкодування саме з Фонду соціального страхування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя на виробництві.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, працюючи слюсарем черговим та з ремонту устаткування на ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», під час виконання трудових обовязків 14 вересня 2001 року о 15 год. 40 хвил., внаслідок нещасного випадку, отримав виробничу травму травматичну ампутацію фаланги 1 пальця правої кисті.

Згідно з ОСОБА_5 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 11/ІХ від 21.09.2001 року (а.с. 4-6) та ОСОБА_5 форми Н-5 розслідування нещасного випадку від 20.09.2001 року (а.с. 7-10), вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом. Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1, встановлено невиконання вимог інструкції з охорони праці. Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: позивач ОСОБА_1 слюсар черговий та з ремонту технологічного обладнання, а також ОСОБА_5 бригадир слюсарів чергових та з ремонту технологічного обладнання.

Висновком МСЕК від 31.01.2002 року, позивачу ОСОБА_1 первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 15% у звязку з трудовим каліцтвом з 30 січня 2002 року, з датою переогляду 01.02.2003 року. Група інвалідності не встановлена (а.с. 11).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у звязку з отриманою виробничою травмою та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 до ФССНВ в м. Кривому Розі щодо обовязку відшкодування моральної шкоди потерпілому, що не позбавляє позивача права на звернення з відповідним позовом до роботодавця (власника).

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, яка в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV, завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV).

Відповідно до підп. «Е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 17.01.2002 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 17.01.2002 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

У рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-III, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-V, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені вимоги Закону та не врахував, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, у звязку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 31 січня 2002 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 17.01.2002 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті виробничої травми, за рахунок відповідача ФССНВ в м. Кривому Розі.

Заперечуючи проти позову, відповідач ФССНВ в м. Кривому Розі посилався на те, що відповідно до ч.ч. 7, 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на ОСОБА_3 Фонду обовязку здійснювати таку виплату. Однак колегія суддів не може взяти до уваги зазначені заперечення, виходячи з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Тому колегія вважає, що право на звернення з позовом у ОСОБА_1 виникло у 2002 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року, тому положення ст.ст. 7,8 Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також, заперечуючи проти позову, відповідач посилався на відсутність підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, однак колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами, оскільки факт заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку з отриманою виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Так, позивач зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих звязків, у звязку з тим, що наслідки отриманої на виробництві травми обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із заявленим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 43500 грн. та вважає, що він не відповідає розясненням, викладеним в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем професійної травми і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання,відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь позивача моральної шкоди в розмірі 8000 грн.

Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець податковий агент зобов'язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи.

Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров'ю.

Таким чином, стягнута моральна шкода в зв'язку із ушкодженням здоров'я та стійкою втратою працездатності, не є об'єктом оподаткування доходу платника податку.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 даної статті передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 551,20 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн., а всього 1157 грн. 52 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 8000 (вісім тисяч) грн., без урахування податків та обовязкових платежів та в дохід держави судові витрати в розмірі 1157 грн. 52 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_6