04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 тривалий час знаходилися у приятельських стосунках, здійснювали підприємницьку діяльність та орендували суміжні торгівельні приміщення.
Протягом 2014-2016 років ОСОБА_4 перерахував на рахунок ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 245 500 грн, частину з яких останній не повернув.
Ураховуючи наведене, та те, що ОСОБА_5 набув ці кошти без будь-якої правової підстави та збагатився за рахунок позивача, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, на підставі положень ст. 1212 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 223 500 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня

2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 зареєстрований у встановленому законом порядку як особа, що здійснює підприємницьку діяльність.

З 25 вересня 2013 року до 26 липня 2016 року ОСОБА_5 також здійснював підприємницьку діяльність.

На підставі договорів оренди індивідуально визначеного нерухомого майна від 01 жовтня 2013 року сторони орендували у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мебіон» торгівельну площу магазину по

АДРЕСА_1.

Протягом 2014-2016 року ФОП ОСОБА_4 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_5 грошові кошти:

- 20 000 грн за платіжним дорученням № 358 від 03 листопада

2014 року;

- 12 000 грн за платіжним дорученням № 360 від 10 листопада

2014 року;

- 1 500 грн за платіжним дорученням № 361 від 13 листопада

2014 року;

- 13 000 грн за платіжним дорученням № 364 від 20 листопада

2014 року;

- 4 000 грн за платіжним дорученням № 365 від 12 грудня 2014 року;

- 6 000 грн за платіжним дорученням № 366 від 16 грудня 2014 року;

- 40 000 грн за платіжним дорученням № 367 від 17 грудня 2014 року;

- 5 000 грн за платіжним дорученням № 368 від 25 грудня 2014 року;

- 10 000 грн за платіжним дорученням № 386 від 10 березня 2015 року;

- 23 000 грн за платіжним дорученням № 469 від 9 грудня 2015 року;

- 18 000 грн за платіжним дорученням № 522 від 13 квітня 2016 року;

- 11 000 грн за платіжним дорученням № 527 від 27 квітня 2016 року;

- 33 000 грн за платіжним дорученням № 531 від 19 травня 2016 року;

- 1 000 грн за платіжним дорученням № 533 від 25 травня 2016 року;

- 23 000 грн за платіжним дорученням № 536 від 27 травня 2016 року;

- 25 000 грн за платіжним дорученням № 544 від 24 червня 2016 року,

а всього перераховано 245 500 грн.

За ці кошти ОСОБА_5 придбавав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Блюм Україна» товар, який доставлявся перевізником до місця здійснення ФОП ОСОБА_4 торговельної діяльності.

Крім того, ОСОБА_5 повернув частину коштів на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4:

- 7 000 грн за платіжним дорученням № 8 від 10 квітня 2014 року;

- 4 000 грн за платіжним дорученням № 19 від 12 серпня 2014 року;

- 7 000 грн за платіжним дорученням № 20 від 25 вересня 2014 року;

- 4 000 грн за платіжним дорученням № 93 від 9 квітня 2015 року,

а всього на загальну суму 22 000 грн.

Судами встановлено, що вказані обставини визнані сторонами.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 03 червня 2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-100цс15, що відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що ОСОБА_5 одержав грошові кошти від позивача в порядку здійснення сторонами спільної підприємницької діяльності та на підставі існуючих між ними зобов'язальних правовідносин, а ФОП ОСОБА_4 не довів безпідставність набуття відповідачем указаних коштів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих коштів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко С.О. Карпенко Г.І. Мостова