ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3211/17
Провадження № 2/210/1760/17
У Х В А Л А

іменем України

"07" вересня 2017 р. м. Кривий Ріг

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 17.07.2012 року у розмірі 12 263,58 грн.

При вирішенні питання про прийняття в провадження позовної заяви та відкриття провадження по даній справі, перевіривши відповідність вимогам закону позовної заяви суд приходить до висновку про те, що позовна заява не може бути прийнята до розгляду, оскільки не відповідає вимогам закону, а саме:

Позивач звернувся до суду, вказавши зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3: АДРЕСА_1.

06 вересня 2017 року судом отримано інформацію із відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Дніпропетровській області про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3, в якій вказано, що останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною 1ст. 109 ЦПК України встановлено правило, відповідно до якого позови подаються до суду за зареєстрованим місцем проживання або місцем перебування відповідача.

Місце проживання фізичної особи - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Позов до фізичної особи може бути пред'явлений як за місцем проживання, так і за місцем перебування. Проте це місце повинно бути зареєстрованим у встановленому законом порядку. Отже, саме реєстрація фізичної особи - відповідача є визначальною для правильного визначення підсудності.

Як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в України (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду»), вираз «суд, створений на підстави закону» охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й виконання судом конкретних правил, які регулюють його діяльність, та визначення складу суду у кожному конкретному випадку (Рішення Європейського Суду у справах Горгіладзе проти Грузії, пункт 68; Посохов проти Росії, пункт 39; Фатуллаєв проти Азейбарджану, пункт 144).

У звязку з чим встановлена, що справа у разі поданні позову за місцезнаходженням відповідачів по справі, не підсудна Дзержинському районному суду міста ОСОБА_1.

Частиною 1ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 22 зазначеного вище Закону передбачено, що місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності.

За загальним правилом підсудність - це сукупність установлених законом ознак, за якими визначається суд, що має розглядати конкретну справу, її значення полягає у правильному розподілі між судами справ, що підлягають розгляду по першій судовій інстанції.

Частиною 2 ст. 2 ЦПК України встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 4 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Отже, з огляду на викладене вище, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на те, що процесуальним законом розгляд цієї справи віднесено до підсудності іншого суду, хоча б і тієї ж юрисдикції.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, позовна заява повертається у випадку, коли справа не підсудна цьому суду.

Враховуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву слід повернути позивачеві, у звязку з непідсудністю справи Дзержинському районному суду міста ОСОБА_1.

На підставі вищевикладеного та керуючись п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості- повернути позивачеві.

Розяснити публічному акціонерному товариству комерційному банку ПриватБанк їх право на звернення з такою позовною заявою до відповідного суду за місцем знаходженням відповідача.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу апеляційної скарги на ухвалу судді протягом пяти днів з дня отримання ухвали.

Суддя: С. В. Ступак