№ 207/929/17
№ 2/207/863/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янське цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В С Т А Н О В И В:

24 квітня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якої просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 16 вересня 2013 року.

Позовні вимоги Банку заявлені на суму 53947,30 грн, яка складається з:

- основної суми боргу - 17132,44 грн.;

- заборгованості по процентам за користування кредитом - 17465,16 грн.;

- нарахована пеня - 16304,59 грн;

- фіксованої частини штрафу - 500,0 грн.

- процентної складовій штрафу - 2545,11 грн.,

а також судові витрати судовий збір в розмірі 1600,0 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16.09.2013 р. між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким Банк надав відповідачеві кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок із процентною ставкою 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кредитні правовідносини між сторонами виникли на підставі Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку і ознайомлення із Тарифами Банку, які розташовані на офіційному сайті Банку WWW.pritbank.ua. Позивач розглядає ці документи в їх сукупності і вважає, що укладання договору у такий спосіб відповідає вимогам статті 634 Цивільного кодексу України, тобто між сторонами таким чином був укладений договір приєднання.

Відповідач ОСОБА_1, його представник за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги банку не визнали у повному обсягу та надали суду письмові заперечення, в яких посилаються на таки обставини.

ОСОБА_1 є клієнтом цього Банку з 30.11.2006 року, коли йому був відкритий картковий рахунок з кредитним лімітом 4400 грн., який згодом Банк в односторонньому порядку збільшив до 12800 грн. Таким ж чином, без будь-якої його заяви 16.09.2013 р. кредитний ліміт йому був збільшений до 15000,00 грн. Ніякого договору про надання кредиту він не підписував; копії Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку і Тарифів Банку йому не вручались; із змістом цих документів на сайті Банку він не був ознайомлений і Пам'ятку клієнта, яка повинна містити докази на підтвердження того, що, підписуючи Заяву-анкету, він отримав тексти Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів Банку, не підписував і не отримував. Не додані такі зазначені документи Банком до його позовної заяви.

Відповідач вважає, що кредитний договір від 16.09.2013 р., на який посилається Банк, є нікчемним, тому що у даному випадку відсутні вимоги до його форми, які містить стаття 1055 Цивільного кодексу, яка передбачає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. А недотримання цієї форми робить такий договір нікчемним. На обґрунтування такої позиції відповідач посилається на судову практику розгляду аналогічних справ за участю ПАТ КБ «ПриватБанк», копії рішень по яким він додав до своїх заперечень.

Представник позивача Сафір Ф.О. у судове засідання не з'явився, направив письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою незгоду із позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» і додатково пояснив, що він добросовісно виконував свої обов'язки перед Банком і що наданий позивачем Витяг по картці/рахунку НОМЕР_1 як доказ на підтвердження його заборгованості не є об'єктивним, тому що він відображує банківські операції лише за період з 01.08.2016 р. по 28.02.2017 р. і не враховує його значні і регулярні платежі до серпня 2016 року. Сума цих платежів, за розрахунком відповідача складає більш 20000 грн., у той час як кредитний ліміт складав 15000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтримав позицію свого довірителя та просив суд відмовити у позові у повному обсягу. Пояснив, що у відповідності до частини першої статті 634 ЦК України Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. На погляд представника позиція Банку з посиланням на цю норму як на доказ укладання кредитного договору у формі приєднання є помилковою, тому що у цієї статті йдеться про приєднання до запропонованого договору в цілому, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Тобто, ці формуляри або інші внутрішні документи сторони, яка зробила оферту, повинні розглядатися як складові частини (умови) договору. При цьому клієнт обов'яково повинен отримати тексти цих документів, чого в дійсності у випадку, що розглядається, не відбулося. Посилання позивача на їх розміщення на сайті Банку ніяким чином не можуть розглядатись як доказ ознайомлення клієнта з ними і на як складові частини кредитного договору. Такі умови «договору» не можуть відповідати вимогам змісту ДОГОВОРУ, тому що не є визначеним предмет договору, а це порушенням вимог статті 638 ЦК України згідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На підтвердження своєї позиції представник відповідача послався на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, розділ 2, які зобов'язує банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування.

До того ж, позивач посилається на Заяву-анкету, підписану відповідачем, як на підставу такого приєднання і укладання Договору від 16.09.2013 р.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина друга цієї статті говорить про те, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК в якості однієї з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків вказується на договори.

Відповідно до частини першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

У відповідності до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Поняття «кредитного договору» зазначеному у статті 1054 ЦК України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічним чином регламентується статтею 629 Кодексу обов'язок виконання договору.

Стаття 610 Кодексу визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На підставі наведених норм Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що Заява-анкета, заповнена відповідачем ОСОБА_1 30.11.2006 року, у сукупності із Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифами Банку, затверджених наказом ПАТ «ПриватБанк» № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, які розташовані на офіційному сайті Банку WWW.pritbank.ua, не можуть розглядатися як договір приєднання в цілому, оскільки договором є документ, підписаний сторонами, а названі документи, що розміщені на сайті банку, повинні вказуватися у цьому договорі як його складові частини, які є невід'ємною частиною цього договору, і мають бути надані другій стороні у письмовій формі, що повинне бути відображено у письмовій формі. На практиці здійснення фінансовими установами кредитної діяльності така процедура оформлюється Пам'яткою клієнта, яка позивачем не була надана. Тим самим позивач не довів правову обґрунтованість своїх позовних вимог, як це приписується статтею 60 ЦПК України.

Також суд вважає, що позивачем не наведені обґрунтовані докази щодо визначення розміру своїх позовних вимог. У прохальній частині позову він просить стягнути із відповідача 53947,30 грн., не вказуючи далі з чого складається ця сума.

Недостатність обґрунтування визначеного позивачем розміру позовних вимог наданою довідкою про розмір заборгованості обумовлена й тим, що Витяг по картці/рахунку НОМЕР_1 не є об'єктивним, тому що він відображує банківські операції лише за період з 01.08.2016 р. по 28.02.2017 р. і не містить відомості про усі банківські операції, у тому числі поповнення відповідачем цього карткового рахунку, починаючі із 16.09.2013 р., тобто, з моменту виникнення, як вважає позивач, зобов'язання відповідача на підставі кредитного договору, на який він посилається у позовній заяві.

При оцінці доказів, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог або заперечень проти позову, та при ухваленні рішення суд також враховує, що в обґрунтування укладання кредитного договору б/н від 16.09.2013 р. з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» надає до позову Заяву-анкету від 30.11.2006 р. Але цей кредитний договір, укладений між сторонами на підставі цієї Заяви-анкети, не є предметом дійсного спору. А тому у світі статті 58 ЦПК цей документ не відповідає принципу «належність доказів».

Судом також не приймаються до уваги посилання позивача на пункти 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 06.03.2010 р., згідно до яких після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Тим самим Клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється Банком, і Клієнт дає право Банку у будь який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Що підписання цього Договору є прямою та безумовною згодою Клієнта щодо прийняття Банком будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Посилання на цей документ не приймається, по-перше, тому, що за певними умовами він може регламентувати відносини між Банком та Клієнтом, що виникли після його прийняття (06.03.2010 р.), а у позові фігурує Заява-анкета від 30.11.2006 р. По-друге, у цих пунктах йдеться про зміну предмету кредитного договору в односторонньому порядку, що суперечить вимогам закону і порушує права та інтереси клієнта, оскільки змінюються межі його зобов'язань (проценти за користування кредитними коштами, пеня тощо).

Витрати, пов'язані з розглядом справи судовий збір у розмірі 1600 грн. покласти на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 58-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 509, 1055 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16 вересня 2013 року у сумі 53947,30 грн. відмовити у повному обсязі.

Витрати, пов'язані з розглядом справи судовий збір у розмірі 1600 грн. покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. Г. Тюлюнова