Справа № 307/3367/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

секретарі: Чучка Н.В.,

за участі сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2017 року у справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, де третя особа орган опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користування житловим будинком шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, де третя особа орган опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаний будинок без його згоди вселилася відповідачка, де проживає і значиться там зареєстрованою як за місцем проживання. При цьому сумісне життя відповідачки з його сином не склалося і рішенням Тячівського районного суду від 10 листопада 2015 року шлюб між ними розірвано. Однак після розірвання шлюбу відповідач залишилася проживати у його будинку, хоча має можливість проживати у будинку своєї матері в с. Вільхівці, де та проживає одна. Його неодноразові вимоги до відповідачки добровільно залишити будинок відповідач ігнорує. А тому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_5 з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Державна реєстрація зазначеного нерухомого майна за позивачем здійснена 12 жовтня 2010 року, що стверджується даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відповідного витягу з реєстру.

До цього 13 лютого 1999 року між сином позивача ОСОБА_6 і відповідачкою було зареєстровано шлюб і після реєстрації шлюбу вони за згодою позивача вселилися у вказаний будинок та за час сумісного проживання провели добудову у дворогосподрстві літньої кухні і господарських споруд.

Рішенням Тячівського районного суду від 19 листопада 2015 року шлюб між відповідачем ОСОБА_4 і сином позивача ОСОБА_6 розірвано.

У спірному дворогосподарстві залишилася проживати відповідач ОСОБА_4 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За вказаною адресою відповідач значиться зареєстрованою як за місцем проживання.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 була дружиною сина позивача ОСОБА_6 При цьому позивачем визнається, що ОСОБА_4 вселилася до житлового будинку після укладення шлюбу з його сином.

Відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Отже, ОСОБА_4 вселилася у спірний будинок з ініціативи її чоловіка ОСОБА_6, який був членом сім'ї позивача(син) і починаючи з 2000 року жодних претензій щодо цього позивач не висував, тобто фактично вселення відбулося з його мовчазної згоди, у відповідності до ч.2 ст. 156 ЖК України. Вселення малолітньої ОСОБА_5, як доньки ОСОБА_6 і ОСОБА_4, в такому випадку також є правомірним. Якихось інших доказів, які б підтверджували неправомірність (самовільність) вселення відповідачки у житловий будинок, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність вселення відповідача у спірний житловий будинок, як члена сім'ї позивача, у зв'язку з чим у неї та доньки виникло право користування даним житлом.

Згідно до ст.109 ч.1 ЖК України, на яку посилається позивач, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Припинення ж сімейних відносин з власником будинку (квартири), згідно до ст. 156 цього Кодексу, не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1,відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді