Справа № 359/8876/14-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/3597/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 26 05.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

05 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року ПАТ «ПУМБ» (надалі Банк) звернувся до суду із зазначеним позовом з урахуванням уточнених вимог у відповідності до норм ст.ст. 530, 611, 1054 ЦК України та просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 4995633 від 15.09.2006 р. у розмірі 15 926,56 доларів США та понесені позивачем судові витрати у розмірі 2 182,89 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є позивач, та фізичною особою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №4995633 від 15.09.2006 р., відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 28458,00 доларів США, а відповідач зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням (придбання транспортного засобу), сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку частинами, в розмірі та у строки, які встановлені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за встановленої договором процентною ставкою 11,50% річних. Позивач стверджує, виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, відкривши відповідачу позичковий рахунок та надавши йому обумовлені Кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером №237466120 від 15.09.2006 року, а відповідач, починаючи з 17.03.2008 року припинив належним чином виконувати свої обов'язки, обумовлені кредитним договором. У зв'язку з цим, позивач, керуючись ч. 2 ст. 1050 ЦК України та пп. 1 п. 3.5.7, пп. 5.1 Кредитного договору направив відповідачу письмову вимогу за вих. №1984/05 від 23.04.2009 року про дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом у 30 денний строк, яка станом на 15.05.2009 року складала 20044,21 долара США - заборгованість по поверненню кредиту та 992,35 доларів США - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом. Дану вимогу відповідач отримав 19.06.2009 року, проте станом на 26.09.2011 року при зверненні з позовом до суду мав непогашену заборгованість, яка у зв'язку з тривалим розглядом справи станом на 28.10.2014 року становить 15 926,56 доларів США, яка складається: заборгованість за сумою кредиту - 10 957,90 доларів США та заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом - 4 968,66 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2, в особі свого уповноваженого представника ОСОБА_4, 04.08.2016 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про захист прав споживачів та після уточнення своїх позовних вимог просив поновити строки позовної давності та визнати недійсним кредитний договір № 49954633 від 15.09.2006 року та «Графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом», що є Додатком №1 до кредитного договору № 4995633 від 15.09.2006 року.

Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтовує тим, що позичальнику перед укладанням Кредитного договору не було надано повної та достовірної інформації, передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також стверджує, що ненадання позичальнику передбаченого законом обсягу інформації про споживче кредитування прямо вказує на нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб подачі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору споживачем, оскільки позичальник не знав і зараз не знає інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідач зазначає, що про вищевказані невідповідності позичальник дізнався лише після отримання висновку експертно-економічного дослідження від 28.02.2017, тому просить поновити строки позовної давності.

На підставі викладеного, він зазначає, що Кредитний договір був укладений з прямим порушенням законодавства , що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, ч. 5 ст. 11, ст.18, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2017 року позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 15926,56 доларів США.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ» про захист прав споживачів, поновлення строку позовної давності, визнання недійсним кредитного договору та Графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що є Додатком №1 до кредитного договору відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати по сплаті судового збору 2 871,89 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку у повному обсязі та задовольнити вимоги зустрічного позову, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися до зали судового засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 15.09.2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є позивач ПАТ «ПУМБ» та відповідачем ОСОБА_2, був укладений Кредитний договір №4995633. (а.с. 55-61 т.1)

Відповідно до п.1.1. вказаного Кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 28458,00 доларів США на умовах цього договору, а Позичальник зобов'язався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором.

За змістом п.1.2 Кредитного договору цільове призначення кредит - для придбання транспортного засобу марки: Volkswagen, номер кузову: НОМЕР_1 у продавця: ТОВ «Автосоюз» згідно Договору №450096 купівлі-продажу автомобіля від 14.09.2006 року.

Відповідно до 1.3 Кредитного договору встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 11,50 % річних.

Відповідно до п.1.4 Кредитного договору строк кредиту: кредит надається Позичальникові строком по п'ятнадцяте вересня дві тисячі тринадцятого року. Протягом цього строку Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим Договором.

Виходячи зі змісту підпункту 2.1.1.1 пункту 2.1 ст.2 Кредитного договору умовою надання кредиту є укладення з Банком договору застави транспортного засобу тип: легковий комбі-В, марка Volkswagen GOLF, рік випуску 2005, колір: зелений, номер кузову: НОМЕР_1, двигун V=1600куб.см, реєстраційний НОМЕР_2.

Однією з умов надання кредиту за змістом п.2.1.5 Кредитного договору є оплата Банку одноразової комісії за надання ним пакета послуг по видачі кредиту, яка становить 599,00 гривень.

Згідно з п.2.3.2 Кредитного договору надання кредиту відбувається шляхом перерахування суми кредиту з позичкового рахунку №22032552 в Відділенні №3 філії ПУМБ в м. Києві, МФО 322755, який відкривається Банком для обліку сум, наданих Позичальнику в кредит за цим Договором, на картковий рахунок Позичальника НОМЕР_3 в відділенні №3 філії ПУМБ у м. Київ МФО 322755.

Відповідно до умов п.2.3.3 Кредитного договору Датою надання кредиту вважається дата списання коштів в валюті кредиту з позичкового рахунку, вказаного в п.2.3.2 Договору.

Пунктом 2.3.5 Кредитного договору визначено, що зважаючи на те, що кредит за цим Договором надається в іноземній валюті, а оплата за Транспортний засіб має бути здійснена в українських гривнях, Позичальник цим доручає Банку попередньо здійснити продаж кредитних коштів з позичкового рахунку за курсом, встановленим Банком для такої операції на дату списання коштів з позичкового рахунку, з подальшим зарахування отриманого гривневого еквіваленту на картковий рахунок Позичальника, вказаний в п.2.3.2 цього Договору. Умови цього пункту Договору не змінюють валюту кредиту та валюту виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором: такі зобов'язання враховуються і мають виконуватись Позичальником виключно в валюті кредиту.

Згідно з п.3.1.2 проценти за користування кредитом розраховуються, виходячи з залишку заборгованості за кредитом протягом всього строку користування кредитним коштами, починаючи з дня надання кредиту (включаючи цей день) по день повного погашення заборгованості за кредитом (не враховуючи цей день). Проценти розраховуються виходячи з 360 днів в році та нараховуються щоденно.

За змістом п.3.1.3 Кредитного договору проценти за користування кредитом повинні сплачуватися Позичальником в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку №1, який підписується сторонами, та є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.3.2.1 Кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та у строки, передбачені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку №1, який підписується сторонами, та є невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно з умовами підпункту 1 пункту 3.5.7 Кредитного договору Банк набуває право вимагати від Позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, а Позичальник, відповідно, зобов'язаний виконати таку вимогу Банку у випадку затримання сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом порівняно з умовами цього Договору на один календарний місяць.

Також встановлено, що сторонами був підписаний Графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що є Додатком №1 до кредитного договору №4995633 від 15.09.2006 та невід'ємною частиною Договору. ( а.с. 59 зв. б. - 61)

Факт видачі кредиту підтверджується меморіальним ордером №237466120 від 15 вересня 2016 року, а факт отримання кредиту за вищезазначеним кредитним договором відповідачем не оспорюється. (а.с. 67)

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи первісний позов шляхом стягнення суми заборгованості, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що Банк взяті на себе зобов"язання виконав у повному обсягу, видавши відповідачу грошові кошти визначені умовами договору у строки та порядку визначеному договором, а відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань в частині своєчасності та повноти повернення Банку грошових коштів згідно до умов і в строки визначені Договором.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є позивач, та фізичною особою ОСОБА_2, укладено Кредитний договір №4995633 від 15 вересня 2006 року на суму 28 458,00 доларів США, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 28458,00 доларів США, а відповідач зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням (придбання транспортного засобу), сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку частинами, в розмірі та у строки, які встановлені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за встановленої договором процентною ставкою 11,50% річних. (а.с.55-59 т.І).

Позивач належним чином виконав свої договірні зобов'язання за Кредитним договором, відкривши відповідачу позичковий рахунок та надавши йому обумовлені Кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером №237466120 від 15 вересня 2006 року (а.с.67 т.І).

Відповідач, починаючи з 17 березня 2008 року припинив належним чином виконувати свої обов'язки, обумовлені Кредитним договоро, у зв"язку з чим позивач у відповідності до положень п. 3.5.7., 5.1. Кредитного договору 19 червня 2009 року вручив відповідачу лист-вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом у тридцяти денний строк, яка станом на 15 травня 2009 року складала 20 044,21 доларів США заборгованості по поверненню кредиту та 992,35 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом.

Останній платіж за договором здійснений в липні 2010 року в сумі 10800 доларів США, що еквівалентно 85377,24 гривні за рахунок коштів отриманих від продажу належного відповідачу автомобіля, що був предметом застави (а.с.82,83 т.ІІ).

Станом на час звернення до суду вимога Банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за користування Кредитом відповідачем у повному обсязі не виконані.

Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором №4995633 від 15.09.2006 року станом на 28.10.2014 року включно, за відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість в сумі 15926,56 доларів США (а.с.103-105 т.І).

Станом на 07.12.2016 року сума боргу за кредитом та нарахованими процентами відповідачем не погашена (т.2 а.с.78-79).

У відповідності до положень ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Наполягаючи на своїх доводах, апелянт вказує, що позивач не надав належного розрахунку заборгованості, не довів допустимими доказами суми зазначені в розрахунку заборгованості.

Проте колегія суддів не може прийняти до уваги дані посилання, оскільки при розгляді справи по суті у суді першої інстанції відповідач будь-яких заперечень щодо правильності нарахованої заборгованості не заявляв, в апеляційній скарзі доказів, які б підтверджували даний факт неправильності нарахування боргу не надає, тому правильність розрахунку Банку обґрунтовано прийнята судом першої інстанції..

Також апелянт вказує, що позивач не довів обставину видачі кредиту в розмірі 28458,00 доларів США, оскільки меморіальний ордер №237466120 від 15.09.2006 року не містить такої суми.

Колегія суддів вважає, що дане посилання не відповідає дійсності виходячи з наступного.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи видно, що пунктом 2.3.5. Кредитного договору передбачено, оскільки кредит за цим Договором надається в іноземній валюті, а оплата за Транспортний засіб має бути здійснена в українських гривнях, позичальник цим доручає Банку попередньо здійснити продаж кредитних коштів з позичкового рахунку за курсом, встановленим Банком для такої операції на дату списання коштів з позичкового рахунку з подальшим зарахування отриманого гривневого еквіваленту на картковий рахунок Позичальника.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції допущено подвійне стягнення за одним і тим же Кредитним договором однієї тієї ж суми, колегія суддів вважає недоведеними, оскільки будь яких документальних доказів про погашення відповідачем вказаних сум, чи примусового стягнення державним виконацем вказаних коштів до суду не надано.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено належність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений сторонами Кредитний договір №4995633 від 15.09.2006 року містить усі, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотні умови, за виключенням детального розпису загальної вартості кредиту (сума кредиту, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством).

Наведене також підтверджується письмовим Висновком експерта за результатами проведення експертно-економічного дослідження від 01.03.2017 року № 0106 (а.с.101-122 т.ІІ).

Згідно показань експерта, в кредитному договорі відсутня інформація про сукупну вартість кредиту у процентному значенні та грошовому виразі, а також, що сукупна вартість кредиту в процентному виразі становить 12,49 % річних, та є вищою від зазначених в цьому договору процентів за користування кредитом 11,50%, проте пояснив, що за будь-яким кредитом реальна процента ставка відрізняється від зазначеної в договорі, оскільки це пов'язано з формулою розрахунку, а також тим, що реальна процента ставка розраховується з урахуванням усіх передбачених договором платежів, зокрема комісій, страхових виплат та інших.

Однак недотримання вищенаведених умов ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не має своїм наслідком визнання кредитного договору недійсним.

За змістом ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист право споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, надання споживачу неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) є наслідком не недійсності договору, а право споживача на розірвання договору та відшкодування збитків.

Факт включення до умов укладеного сторонами Кредитного договору згідно з п.2.1.5 як умови отримання кредиту - сплату банку одноразової комісії за надання ним пакета послуг по видачі кредиту, також не є причиною визнання недійсності договору, або окремої його частини, враховуючи положення вимог ст. 6, 627 ЦК України щодо свободи договору, та не є несправедливою, дискримінаційною умовою в розумінні ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Як на підставу порушення вимог закону, апелянт посилається на те, що Банком встановлено обов'язок погашати кредит і проценти в іноземній валюті, що суперечить ст. 99 Конституції України та є підставою визнання кредитного договору недійсним.

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Верховний Суд України при розгляді справи №6-190цс15 від 16 вересня 2015 року прийшов до висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Крім того сторони у вказаній справі, укладаючи кредитний договір пунктом 3.4. погодили умови, щодо зарахування на рахунок обліку коштів для погашення заборгованості у валюті кредиту за курсом, встановленим Банком на дату здійснення такої операції.

Відповідно до ст. 3, 624 ЦК України сторони добровільно погодились на такі умови договору, визначивши відповідальність за його порушення.

за змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

А також враховує правові позиції Верховного Суду України , висловлені у справі №6-145цс14 та №6-79цс14, відповідно до яких у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Факт наявності у позивача ліцензії підтверджується долученими до матеріалів справи документами (а.с.80-85 т.І).

Враховуючи вищевикладене, у відповідності до норм ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів» позивач протягом чотирнадцяти календарних з дня укладення договору з письмовою вимогою про відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту до банку не звернувся, хоча мав таку можливість.

Враховуючи вищевикладене судом ухвалено правомірне рішення, оскільки відповідач не використав можливість у відповідності до норм ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів» протягом чотирнадцяти календарних з дня укладення договору звернутися до Банку із письмовою вимогою про відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, хоча мав таку можливість.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу своїх доводів і заперечень.

Тож апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 203, 526, 533, 610, 612, 624, 625, 627, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 27, 60, 212-214, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв