Провадження №22-ц/784/1665/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 475/914/16-ц Головуючий І інстанції Єгорова Н.І.
Провадження № 22-ц/784/1665/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

Головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 16000 доларів США на термін до 02.11.2009 року. В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором, того ж числа між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 були укладені окремі договори поруки. У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобовязань за вказаним кредитним договором, станом на 23 вересня 2016 року виникла заборгованість в сумі 21163,20 доларів США, яка складається з : 4317,54 доларів США заборгованість за кредитом; 6270,24 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 10575,42 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. з відповідачів стягнуто на користь позивача заборгованість в сумі 9189,67 доларів США. Отже, заборгованість, яка підлягає стягненню становить 11973,53 доларів США, що станом на 23.09.2016 р. еквівалентно 310353,90 грн. Відповідно до умов договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань, однак зазначена вимога залишена без задоволення. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року у розмірі 11973,53 доларів США, що за курсом НБУ від 23.09.2016 року складає 310353,90 грн., та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1, його представник та представник ОСОБА_3 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Судом було встановлено, що 03.11.2006 р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 105МФ/2006. Відповідно до умов даного договору Банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 16000доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік з кінцевим терміном повернення - 02.11.2009р. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до закінчення строку, визначеного договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 03.11.2006р., банком були укладені договори поруки з ОСОБА_4 та з ОСОБА_2, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники в тому ж обсязі, що і позичальник.

Банк виконав свої зобовязання перед позичальником, надавши йому кредит в розмірі 16000 доларів США. Відповідач в порушення умов договору ухиляється від виконання своїх зобовязань стосовно щомісячного погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 23.09.2016р. складає 21163.2 доларів США., з яких: 4317.54 доларів США- заборгованість за кредитом; 6270.24 доларів США.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 10575.42 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Рішенням Доманівського районного суду від 09.03.2011р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» була стягнута сума заборгованості за кредитним договором № 105МФ/2006 в сумі 9189.67 доларів США. Віднімаючи від загальної суми заборгованість стягнуту рішенням суду, різниця становить 11973.53 доларів США, саме цю суму позивач просить стягнути з відповідачів солідарно.

Також судом встановлено, що відповідно до договору застави автотранспорту від 15 листопада 2006 р., укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк»), з метою забезпечення виконання зобовязань, що випливають з кредитного договору № 105МФ/2006, заставодавець передав в заставу автобус IKARUS 256, 1982 р. випуску. За умовами договору застави автотранспорту від 03 листопада 2006р., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк»), з метою забезпечення виконання зобовязань, що випливають з кредитного договору № 105МФ/2006, заставодавець передав в заставу автобус IKARUS 256, 1987р. випуску. Згідно актів від 21.10.2009р. зазначені автотранспортні засоби були передані заставодавцями позивачу та доручено передати їх на реалізацію по ринковим цінам, а виручені кошти направити на погашення заборгованості. Відповідно до копії меморіального ордеру від 29.06.2011 р. кошти від реалізації залога в сумі 1871.49 доларів США направлені банком для погашення заборгованості по кредиту.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 та його представник не надали доказів на підтвердження своїх сумнівів у тому, що сума, виручена від реалізація автотранспорту значно занижена та дослідивши письмові докази надані банком, суд дійшов висновку, що розмір заборгованості за кредитним договором складає 11973.53дол.США, що еквівалентно 310353.90 грн., які ОСОБА_5 заборгував ПАТ КБ «Приватбанк».

Крім того, судом було встановлено, що при укладанні кредитного договору сторони встановили строк дії договору - до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п.5.1); кінцевий строк погашення кредиту - не пізніше 02 листопада 2009 р. (п.1.3), а також строки виконання щомісячних зобовязань по погашенню кредиту та процентів- відповідно до графіку погашення кредиту та відсотків.

Наслідки прострочення позичальником повернення кредиту передбачені ст.1050 ЦК України. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною 3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок, що передбачено ст.253 ЦК України. Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили відмовити в задоволені позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності посилаючись на те, що строк дії договору закінчився 02.11.2009р. Рішенням суду від 09.03.2011р. строк позовної давності перервався, але з моменту винесення рішення і до звернення до суду минуло майже 5 років 7 місяців, що свідчить про пропуск строку позовної давності на 7 місяців.

Проаналізувавши дані обставини та врахувавши положення п.4.7 кредитного договору, згідно якого строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки-пені, штрафів по даному договору встановлені сторонами тривалістю 5 років, а також те, що 29.06.2011р. банком було здійснено зарахування останнього платежу банком на погашення кредиту, суд дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності по даному спору необхідно рахувати з моменту зарахування останнього платежу банком на погашення кредиту, а саме з 29.06.2011р. Таким чином, на думку суду перебіг позовної давності закінчився 30.06.2016р., тоді як банк звернувся до суду із зазначеним позовом 26.10.2016р., тобто після сплину строку позовної давності.

Також судом було встановлено, що відповідно до п.10, 11 договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 від 03.11.2006р. в забезпечення виконання кредитного договору № 105МФ/2006, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Сторони прийшли згоди, що строк (позовна давність) в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом у 5 років. Аналогічний договір укладений між банком та ОСОБА_7 від 03.11.2006 р. з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 105МФ/2006.

Проаналізувавши дані обставини, а також положення ст.559 ЦК України, суд дійшов висновку, що договори поруки, укладені банком з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили свою дію. Банк направив вимоги поручителям про сплату кредитної заборгованості за договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006р. 02.10.2016р., тоді як строк позовної давності, встановлений договором закінчився 30.06.2016р., якщо початок рахувати з моменту внесення останнього платежу, який був здійснений 29.06.2011р.

Проаналізувавши всі зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов остаточного висновку про те, що позивачем доведена наявність кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед банком, розмір якої складає 11973.53 доларів США, що еквівалентно 310353.90 грн., однак враховуючи, що представник відповідача ОСОБА_1 та представник відповідачки ОСОБА_4 надали заяви про застосування до спору строку позовної давності, а строк позовної давності на момент звернення позивачем до суду дійсно сплинув, то в задоволені позову слід відмовити з цих підстав.

Даний висновок суду не в повній мірі відповідає як обставинам по справі, так і вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного.

Як убачається з тексту позовної заяви предметом розгляду по даній справі є заборгованість станом на 23 вересня 2016 року в сумі 11973,53 доларів США, яка вирахувана позивачем як різниця між фактично існуючою заборгованістю за кредитом на цей час в сумі 21163,20 доларів США та загальною сумою заборгованості за кредитом, яка була стягнута з відповідачів на користь позивача рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. в сумі 9189.67 доларів США.

Проте, приймаючи рішення по справі, судом не було враховано складові заборгованості, яку просить позивач стягнути з відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, фактично існуюча заборгованість за кредитом станом на 23 вересня 2016 року становить 21163,20 доларів США та складається з заборгованості за кредитом у сумі 4317,54 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 6270,24 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у сумі 10575,42 доларів США. Але рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута сума заборгованості за кредитним договором в сумі 9189.67 доларів США, яка складалася з заборгованості за кредитом у сумі 6189,03 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 2335,74 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у сумі 665 доларів США.

Тобто, рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута вся сума заборгованості за кредитним договором в сумі 6189,03 доларів США, а також заборгованість за процентами та пеня та той час.

Відповідно до копії меморіального ордеру від 29.06.2011 р. кошти від реалізації предмету залога в сумі 1871.49 доларів США були направлені банком для погашення заборгованості по кредиту. Згідно розрахунку заборгованості вони були зараховані банком саме на погашення заборгованості за тілом кредиту і таким чином заборгованість стала складати 4317,54 доларів США(6189,03 доларів США-1871.49 доларів США=4317,54 доларів США).

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що позивач просить стягнути з відповідачів повторно частину заборгованості за тілом кредиту, яка вже була стягнута з них рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р.

З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 4317,54 доларів США є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та пені, то приймаючи рішення судом помилково були зроблені висновки про пропуск строку позовної давності для звернення до суду стосовно всієї заборгованості щодо даних складових, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд не в повній мірі врахував те, що рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. на час звернення до суду з даним позовом було виконане тільки частково.

В суд з даним позовом позивач звернувся 13.10.2016р. ( а.с.217), а до суду позов надійшов 26.10.2016р.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.02.2017р. відповідачка ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_3

Під час розгляду справи представниками відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 були подані заяви про застосування строку позовної давності. Оскільки боржник та поручителі відповідають за зобов'язаннями, які виникли, в солідарному порядку, а отже і заборгованість за кредитним договором має стягуватися з них за загальним правилом в солідарному порядку в межах строку позовної давності, то в даному випадку підлягають застосуванню строки позовної давності на підставі заяви боржника також і до іншого поручителя. Відсутність окремої заяви поручителя ОСОБА_2 щодо спливу строку позовної давності (при наявності заяви боржника за солідарним зобов'язанням) не є перешкодою для застосування такого строку і відносно нього. Тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що до відповідача ОСОБА_2 не повинні застосовуватися строки позовної давності є необгрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам та пені за період після набрання рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. законної сили по 23 вересня 2016 року за пропуском строку позовної давності, суд не в повній мірі врахував положення статті 1054 ЦК України, відповідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже з відповідачів на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в постанові Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 232.09.2015р.

Про необхідність стягнення процентів за кредитом у межах строку позовної давності, якщо кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зазначено також в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-249 від 02.12.2015р.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував також те, що згідно ч.1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. При цьому під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_9 (а відтак і поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_2В.) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 02 листопада 2009 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з тексту кредитного договору позичальник зобовязався погашати заборгованість щомісяця в порядку та строки, встановлені Графіком погашення кредиту.

Згідно п.1 договорів поруки ( а.с.92,93) поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_2В поручилися перед банком за виконання боржником зобовязання повернути кредит до 02.11.2009р. та сплачувати за користування кредитними коштами 18% річних в дату сплати процентів, якою є 10 число кожного місяця, а у випадку порушення строків погашення кредиту- сплачувати 36% річних на дату сплати процентів зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності,порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Згідно п.5 даних договорів у випадку невиконання боржником якого-небудь обовязку, передбаченого п.1 цього договору, банк направляє поручителю вимогу із зазначенням невиконаного обовязку, а поручитель згідно п.6 договору зобовязаний виконати цей обовязок впродовж 5 днів з моменту отримання вимоги.

Як убачається з матеріалів справи, позивач 02.10.2016р. направив вимоги поручителям про сплату кредитної заборгованості за договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006р.

Отже, оскільки кредитним договором та договорами поруки передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 число кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником свого обовязку за кредитним договором у такому ж обсязі, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, або більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання (у випадку невизначення строку поруки в договорі поруки) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань або збігу строку, встановленого в договорі поруки.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-272 цс16 від 29 червня 2016р., № 6-1009цс17 від 14 червня 2017р.

Отже, у справі яка переглядається, суд не врахував, що через невиконання відповідачами умов кредитного договору, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 9189,67 доларів США і що рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09.03.2011р. з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута сума заборгованості за кредитним договором в сумі 9189.67 доларів США, яка складалася з заборгованості за кредитом у сумі 6189,03 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 2335,74 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у сумі 665 доларів США. Дане судове рішення набрало законної сили, але не виконане до теперішнього часу.

Не в повній мірі врахував суд також те, що у справі, яка переглядається, в договорах поруки з одного боку встановлено, що вони діють до повного виконання зобовязань за кредитним договором( п.10), а з іншого- сторони погодили, що строк позовної давності, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, становить 5 років ( п.11), що кредитним договором передбачено виконання грошових зобовязань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у разі невиконання боржником у строк, передбачений кредитним договором свого зобовязання, а також те, що згідно п.4.7 кредитного договору сторони збільшили строк позовної давності і за даним договором до 5 років.

Звернувшись до суду з вимогами про стягнення заборгованості в 2011р., позивач перервав перебіг строку позовної давності. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після предявлення позову.Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням передбаченого кредитним договором обовязку виконання грошових зобовязань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком платежів), строку позовної давності ( 5 років) та дати звернення до суду з даним позовом стягненню на користь позивача підлягає заборгованість по процентам та пені за період з 13 жовтня 2011 року по 23 вересня 2016 року. При цьому колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що останній платіж був здійснений саме відповідачем ОСОБА_1 29.06.2011р. не підтверджений доказами. Навпаки, матеріали справи свідчать про те, за цим платежем саме банком були перераховані кошти на рахунок відповідача, які були отримані від реалізації предметів залогу.

Беручи до уваги розрахунок заборгованості позивача, наданий апеляційному суду (а.с.217), заборгованість по процентам, яка підлягає стягненню на користь позивача за цей період становить 582,87 доларів США, що в перерахунку на національну одиницю України за курсом НБУ на час розгляду справи апеляційним судом становить 15165,69 грн., а заборгованість за пенею - 3937,21 дол. США, що еквівалентно 102442,26 грн.

При цьому колегія суддів враховує те, що згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За положеннями статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_1 згідно кредитного договору від 03 листопада 2006 року отримав кредит в іноземній валюті доларах США.

Згідно з пунктом 4.1 зазначеного договору за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за його користування та комісій, передбачених договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, слід дійти висновку, що разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку. Такий висновок узгоджується з вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в тексті постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017р.

Підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, матеріали справи не містять. Згідно пояснень відповідача ОСОБА_1 у нього не має на утриманні неповнолітніх дітей, стан його здоровя задовільний, не працює він через те, що звільнився з роботи за власним бажанням, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, з заявою про застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України він до суду не звертався, а розмір пені не перевищує загальну суму заборгованості, яка існує у відповідача перед банком.

Проаналізувавши вказані вище обставини по справі у їх сукупності, а також розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом зазначених вище норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року станом на 23 вересня 2016 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 582,87 доларів США, що в перерахунку на національну одиницю України за курсом НБУ на час розгляду справи апеляційним судом становить 15165,69 грн., та заборгованості по пені - 102442,26 грн., а також про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2В в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року станом на 23 вересня 2016 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 582,87 доларів США, що в перерахунку на національну одиницю України за курсом НБУ на час розгляду справи апеляційним судом становить 15165,69 грн., та заборгованості по пені - 102442,26 грн.

Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно підпункту 1 п.1 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної зарплати. Позивачем при подачі позову було сплачено 4655,31грн., при подачі апеляційної скарги 5120,84 грн., а всього 9776,15грн. Оскільки позов задоволено частково у розмірі 37%, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору також частково пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі по 1205,72грн. з кожного(9776,15грн.:100%х37%:3=1205,72грн.).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колеія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року станом на 23 вересня 2016 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 582,87 доларів США, що еквівалентно 15165 грн. 69 коп., та заборгованості по пені у розмірі 102442 грн. 26 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 105МФ/2006 від 03.11.2006 року станом на 23 вересня 2016 року, яка складається з: заборгованості за відсотками за користування кредитом 582,87 доларів США, що еквівалентно 15165 грн. 69 коп., та заборгованості по пені у розмірі 102442 грн. 26 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по 1205,72грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді