Ухвала

іменем україни

04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного договору № DNJ0GK00000135 від 02 серпня 2007 року, відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 8 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік до 02 серпня 2027 року.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконує, у зв'язку із чим виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 16713,75 доларів США, з яких: 6 787,02 доларів США заборгованість за кредитом; 3 363,15 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 5 635,58 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 928 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між відповідачем та банком був укладений договір іпотеки від 02 серпня 2007 року № DNJ0GK00000135, згідно з яким відповідач надав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована АДРЕСА_1. Про наявність заборгованості та вимогу добровільно звільнити житло банк повідомляв відповідача письмово, що підтверджується відповідними доказами.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNJ0GK00000135 від 02 серпня 2007 року, в розмірі 16 713,75 доларів США, що на момент подання позову еквівалентно 159 114,90 грн, звернути стягнення на квартиру загальною площею 40 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача, який зареєстрований та/або проживає у вказаній квартирі та стягнути з нього судові витрати.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року скасовано, позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7 715,02 доларів США, що курсом 9,52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 лютого 2014 року складає 73 446, 99 грн, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 40,00 кв. м., житловою площею 26,20 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №DNJ0GK00000135 від 02 серпня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

В частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_4 з будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив трирічний строк звернення до суду, встановлений законом, який почався в травні 2009 року.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений - строк повного погашення кредиту 02 серпня 2027 року. За таких обставин банк має право пред'явити вимогу до боржника про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту. Разом з цим, застосовує строк позовної давності до заборгованості по пені та відсотках, згідно ст. 258 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виселення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки жиле приміщення придбане не за рахунок кредиту.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 02 серпня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № DNJ0GK00000135, за яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 02 серпня 2007 року по 02 серпня 2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 8 000 доларів США, а також у розмірі 1 600 доларів США на сплату страхових платежів під 0,84 % щомісячно на суму залишку кредиту. Періодом сплати вважати період з «01» по «05» число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 94,37 доларів США для погашення заборгованості, яка складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.7.1).

Того ж дня між банком та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № DNJ0GK00000135 з метою забезпечення виконання останнім своїх зобов'язань за вказаним вище кредитним договором. Зокрема, відповідач надав в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 40,0 кв.м, яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2007 року і розташована за адресою: АДРЕСА_1 (п. 33.3).

Встановлено, що заборгованість відповідача станом на 27 лютого 2014 року становить 16 713,75 доларів США, з яких: 6 787,02 доларів США заборгованість за кредитом; 3 363,15 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 5 635,58 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 928 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом.

Відповідно до розрахунку останній платіж було здійснено 16 квітня 2009 року (а. с.11-13).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору та іпотечного договору, відповідачу направлено вимогу-повідомлення про усунення порушень та попереджено, що у разі невиконання зазначеної вимоги банк звернеться до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 15).

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 02 серпня 2027 року.

За таких обставин банк має право пред'явити вимогу до боржника про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту.

Разом з тим, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Як убачається з кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця з «01» по «05» число кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом та нарахованими процентами.

Відповідно до п. 4.1 договору, відповідальність позичальника настає з наступного дня за датою платежу , яка передбачена кредитним договором.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен здійснювати не пізніше 5 числа, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника.

Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування строку позовної давності до заборгованості по пені та відсотках, в один рік згідно із ст. 258 ЦК України, який щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненнями до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, тобто заборгованість по пені складає 17 322,21 грн, а заборгованість по відсоткам складає 31 227, 59 грн. Отже, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором складається із заборгованості за кредитом 6787,02 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 928 доларів США, заборгованість по процентам за користуванням 31 227, 59 грн, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 17322,21 грн.

Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Що стосується позовних вимог в частині виселення, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом іпотеки за укладеним договором є двокімнатна квартира, загальною площею 40,0 кв.м, яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2007 року і розташована за адресою: АДРЕСА_1

Враховуючи встановлені обставини та те, що предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_4

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова