Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/10355/16-ц

Провадження № 2/185/1070/17

22 серпня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С. О., при секретарі судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2016 року згідно із відбитком штемпеля на конверті поштового відправлення позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення збитків, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у сумі 26061,62 грн., за послуги аварійних комісарів 929,58 грн, а також стягнення з відповідача витрат позивача по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 06 жовтня 2014 року з вини відповідача, який керував транспортним засобом «ІКАРУС-256» д.н. НОМЕР_2 було скоєно дорожньо транспортну пригоду. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль «ВАЗ», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , який належить останньому на праві власності.

Вина відповідача у скоєнні дорожньо транспортної пригоди підтверджується постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.02.2015. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до висновку експерта складає 26061,62 грн. 03.07.2015 року потерпілий скористався своїм правом і подав заявку з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду, і Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату відшкодування потерпілому в розмірі 26061,62 грн., з вирахуванням податків, тому позивач просить стягнути із відповідача ОСОБА_1 вказану суму та витрати за послуги аварійних комісарів 929,58 грн. у порядку регресу.

Ухвалою суду від 02.03.2017р. залучено до участі в якості третьої особи на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (а.с.35-36).

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору покладався на розсуд суду, повідомив, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ 10.08.2015 за наказом №175 від 10.08.2015.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, перевіривши їх на належність, допустимість, достовірність та достатність, суд приходить до наступних висновків.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 22 Цивільного Кодексу України особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування у розмірі витрат, які вона зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно ст. 4 Закону, суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Положеннями пп. а п. 41.1 ст. 41 Закону встановлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до абз. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 40.3 ст. 40 Закону, МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно положень ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на викладене, до позивача, який виплатив страхове відшкодування потерпілій особі за шкоду завдану внаслідок ДТП, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до третьої особи (а не відповідача), як особи, відповідальної за завдані збитки у розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до довідки №4/1241 від 12.08.2015, виданої Павлоградським ОМВК, встановлено, що ОСОБА_1 , 1969 р.н., був призваний Павлоградським ОМВК на військову службу у Збройні Сили України при частковій мобілізації на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 р. №607/2014 «Про часткову мобілізацію» 21.08.2014 та звільнений у запас 10.08.2015 на підставі Указу Президента України від 12.06.2015 № 328/2015 «Про часткову мобілізацію « наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2015 №175. (а.с. 45)

Таким чином, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у період з 21.08.2014 по 10.08.2015 перебував на військовій службі, а дорожньо-транспортна пригода сталася 06.10.2014, тобто у період перебування відповідача на військовій службі.

Крім того, згідно із довідкою №779 від 23.12.2015, наданою Військовою частиною № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій від 29.07.2015. (а.с. 47).

Враховуючи наведене та у відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у вказаній справі, а належним відповідачем є військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Згідно із абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню.

Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки у спорах, що виникають із відносин відшкодування шкоди, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи, а також з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 ЦПК при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа. При цьому позов юридичної особи (фізичної особи - підприємця) до юридичної особи (фізичної особи - підприємця) із залученням фізичної особи - водія як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, з урахуванням положень статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ч. 2, 3 ст. 22, п.п. 38.2.1. ч. 38.2 ст. 38, п.п. а ч. 41.1 ст. 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, п. 3, 4 ст. 61, ст.ст. 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяті днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій