ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 22 грудня 2001 року до 21 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року отримала в дар від ОСОБА_11 31/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2.

Позивач зазначає, що на той час він працював, отримував належну заробітну плату та займався зведенням прибудови до жилого приміщення.

ОСОБА_6 стверджує, що за 8 років перебування у шлюбі з ОСОБА_10 ним були зроблено наступне: добудовано до 31/100 частини спірного будинку двоповерхове жиле приміщення, яке складається з: кухні, коридору, трьох жилих кімнат загальною площею приблизно 110 кв. м; були проведені внутрішні роботи по благоустрою частини спірного будинку (подарованого та добудованого), зроблена каналізація, водопостачання, ванна кімната, автономне опалення, енергозабезпечення, спірний будинок був обставлений меблями.

Вважає, що внаслідок проведення зазначених робіт істотно збільшилась вартість спірного нерухомого майна.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 червня 2011 року за ОСОБА_7 визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні АДРЕСА_2.

На думку позивача, вказана обставина також підтверджує істотність збільшення вартості спірної частини будинку.

У подальшому йому стало відомо, що спірну квартиру його колишня дружина подарувала своїй матері, чим порушила його права як співвласника.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, що складає 54,50 кв. м.

Крім того, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 25 травня 2013 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. за реєстровим № 457.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_6 строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано недійсним договір дарування від 25 травня 2013 року квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 457.

Стягнуто в дольовому порядку із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 675 грн 50 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, врахувавши роз'яснення, що викладені в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, виходив з того, що майно з моменту набуття в дар ОСОБА_10 за час шлюбу спірне істотно збільшилося.

Визнаючи недійсним договір дарування від 25 травня 2013 року квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 457, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що зазначений дарунок вчинено без згоди позивача як співвласника нерухомого майна.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Як установлено судами попередніх інстанцій, з 22 грудня 2001 року по 21 грудня 2009 року позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_10 перебували в зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року ОСОБА_10 набула право на 31/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1

У червні 2013 року ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_7.

Згідно з договором про погодження самочинного будівництва від 19 квітня 2010 року, укладеного ОСОБА_10 з Житомирським міськвиконкомом, визначені умови погодження самочинного будівництва прибудови та мансардного поверху по АДРЕСА_2, виконаного забудовником без належного дозволу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 липня 2011 року за ОСОБА_10 визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні АДРЕСА_1, а саме на приміщення: передпокою 2-1, коридору 2-2, кімнати 2-3, кімнати 2-4, санвузла 2-5, кухні 2-6, кімнати 2-7, сходинкової клітки 2-8, кімнати 2-9, кімнати 2-10, які разом складають квартиру № 2 в даному будинку з виділенням окремої квартири № 2.

Тобто, самовільно зведене спірне нерухоме майно було узаконено на підставі вказаного вище судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час розірвання шлюбу спірна прибудова була зведена.

Відповідно до висновку експертизи, проведеної під час апеляційного розгляду справи, вартість подарованої відповідачу частини будинку збільшилась із 465 241 грн до 1 211 293 грн або на 746 052 грн (на 62 %), що є істотним.

Таке збільшення мало місце за рахунок зміни загальної площі приміщення: з 37,4 кв. м у 2003 році до 109 кв. м у 2009 році.

Крім того, експерт встановив, що на час проведення експертизи спірна прибудова згідно з планом будинку станом на 25 квітня 2008 року відповідає техніко-економічним показникам фактичному об'єкту дослідження.

Тобто, експерт підтвердив, що вже в 2008 році були внесені в технічний план будинку дані про самовільну прибудову, внаслідок якої істотно збільшилось належне ОСОБА_7 майно.

Висновок експерта відповідачами не спростований.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 02 лютого 2014 року № 5 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав.

Згідно з п. 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55 не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані(реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Аналогічні положення містяться і в ст.62 СК України.

Для застосування правил, передбачених зазначеною статтею, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна), і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення.

Зважаючи на наведене та із врахуванням узаконення самовільного будівництва, для вирішення питання про істотність збільшення вартості спірного жилого приміщення в даному випадку з'ясуванню підлягали наступні факти: обсяг спільного майна, що існувало на час розірвання шлюбу сторін; істотність збільшення його вартості за час шлюбу з моменту набуття в дар одним із колишнього подружжя.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та про визнання недійсним договору дарування спірного нерухомого майна, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за час шлюбу цінність спірного нерухомого майна істотно збільшилася внаслідок його трудових або грошових затрат.

Крім того, судом апеляційної інстанції не перевірено, чи здійснювались нові добудови та чи збільшувалась ринкова вартість спірної квартири після припинення спільного ведення господарства.

За таких обставин, судове рішення апеляційного суду підлягає скасування на підставі ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Г.Іваненко
Судді:Є.П. Євграфова А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак