У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Тетяна Миколаївна, ОСОБА_8, реєстраційна служба Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, про встановлення нікчемності (недійсності) правочинів та застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 4 лютого 2011 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., за яким вона продала відповідачу вказану квартиру за 20 тис. доларів США. У той же день між ними було укладено попередній договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за яким вона зобов'язалася укласти договір купівлі-продажу цієї ж квартиру у термін до 4 серпня 2011 року та придбати її за 29 600 доларів США. Зазначала, що зазначені договори є удаваними, укладені з тим, щоб приховати договір позики; крім того, державний нотаріус Кірілова Т.М. не мала права посвідчувати ці договори, так як ні предмет цих договорів, ні жодна з їх сторін не знаходилися (не були зареєстрованими) у м. Львові.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд: встановити нікчемність (недійсність) договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та попереднього договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладених 4 лютого 2011 року, посвідчених державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, Кіріловою Т.М.; застосувати наслідки недійсності нікчемного договору купівлі-продажу та попереднього договору купівлі-продажу цієї квартири від 4 лютого 2011 року шляхом повернення їй вище зазначеної квартири.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення абзац 10, який починається словами: «Отже, …» і закінчується словами: «… у м. Львові». У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що згідно вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання зазначених вище договорів недійсними немає, а порушення вимог ст. 13-1, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» не є підставою для встановлення їх нікчемності (недійсності).

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, а змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повторно дав аналіз діям державного нотаріуса при посвідченні оспорюваних правочинів, не врахувавши рішення апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року, яким суд вже дав аналіз діям державного нотаріуса П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. при посвідченні оспорюваних правочинів та визнав вимоги позивача до нотаріуса безпідставними.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані. При цьому суд надав доказам, які подані сторонами, належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Судами установлено, що 4 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, Кіріловою Т.М., за яким ОСОБА_3 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 придбала вказану квартиру за 20 тис. доларів США. У той же день між тими самими сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за яким позивачка зобов'язалася укласти договір купівлі-продажу цієї ж квартиру у термін до 4 серпня 2011 року та придбати її за 29 600 доларів США.

На час вчинення оспорюваних правочинів позивач була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1. Даних про зареєстроване місце проживання відповідачки станом на 4 лютого 2011 року матеріали справи не містять, а свідчать лише про те, що 29 листопада 2010 року ОСОБА_4 була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, а з 17 березня 2011 року, тобто після укладення договору, зареєстрована у м. Судак Автономної Республіки Крим.

Отже, одна зі сторін догору мала місце проживання у м. Львові.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що згідно зі ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що ст. ст. 215, 216 ЦК України передбачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачається зі змісту ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

У п. 7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання недійсності оспорюваних правочинів, недійсність (нікчемність) правочинів не встановлена законом, оскільки позивачка не довела підстави недійсності правочину, які нею заявлялися в позові (ст. ст. 11, 303 ЦПК України), а вийти за межі позову суд не має права, тому доводи касаційної скарги щодо недійсності правочину по ст. 230 ЦК України безпідставні.

Крім того, апеляційний суд вірно застосував вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки преюдиційним рішенням апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року в позові ОСОБА_3 до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори та державного нотаріуса Кірілової Т.М. відмовлено з тих підстав, що дії нотаріуса є правомірними.

У відповідності до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року та рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року в незмінній після апеляційного перегляду частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик