Справа № 530/238/17
Номер провадження 2/530/281/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Зіньківське РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та про скасування частини заборгованості по аліментах,-

В С Т А Н О В И В:

В Зіньківський районний суд Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, третя особа Зіньківське РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та про скасування частини заборгованості по аліментах.

Зачитавши заяву позивача та заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, заслухавши відповідача, яка просила відмовити по позовних вимогах, заслухавши третю особу, ОСОБА_3, та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В судовому засіданні було встановлено, що 17.06.2006 року ОСОБА_1, зареєстрував шлюб із відповідачем ОСОБА_2, який розірвано 30.07.2013 року. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Крім неї, мали дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, згідно свідоцтва про смерть ( 6).

Рішенням Зіньківського районного суду від 30.07.2013 року постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.07.2013 року.

Позивач, ОСОБА_1 суду повідомив, що він знав про день смерті дочки, ОСОБА_5, знав що вона померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року. Пояснити, чому не звернувся до виконавчої служби, щоб припинили стягувати аліменти або до суду з відповідним позовом пояснити не зміг. Також пояснити не зміг, чому не сплачував аліменти на другу дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Відповідно до довідки розрахунку №386/14.6-25 від 22.02.2017 року виданої Зіньківським районним відділом державної виконавчої служби вказано, що згідно виконавчого листа №530/1638/13-ц від 13.08.2013 року про стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_1 сплачено у вересні місяці 2013 року- 4800 грн., жовтні 2013 року-700 грн., грудні місяці 2013 року 620 грн., за 2014 рік сплачено: січні місяці- 800 грн., лютому місяці 400 грн., березні - 1250 грн., квітні - 750 грн.. За 2013 рік: серпні, листопаді, та 2014 році: травні-грудні місяці,за 2015 рік: січень - травень місяці, в 2017 році: січень, лютий місяць не заплачено ні копійки (а.с.7).

Позивачем надано копію трудового договору від 01.11.2016 року, який укладений в м. Полтава, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7. В п.8 договору вказано, що він набирає чинності з моменту його підписання або з дати визначеної сторонами у договорі, але не пізніше дня фактичного допущення працівника до роботи. В п.9 даного договору, вказано, що він повинен бути зареєстрований фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою) у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи (а.с.40-41).

При огляді вищевказаного трудового договору встановлено, що він не зареєстрований у державній службі зайнятості за місцем проживання ОСОБА_1 у тижневий строк з моменту фактичного допущення його до роботи. Про що говорить відсутність відповідної відмітки на копії договору, наданого позивачем.

Про те, що позивач, ОСОБА_1 приступив до роботи у ФОП ОСОБА_6 вказує довідка, яка також надана позивачем, про доходи від 11.05.2017 року. Згідно даної довідки про доходи без номера, виданої ОСОБА_6 - ОСОБА_1 отримував дохід у ФОП ОСОБА_6 як водій за основним місцем роботи з листопада 2016 року по квітень 2017 року. Всього отримав 10070,02 грн. Утримано за цей період 1963,65 грн.. Відмітки про стягнення з ОСОБА_1 аліментів не має (а.с.36).

Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини ОСОБА_8, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 року. Батьком записано ОСОБА_1.

Згідно наданої копії заяви, ОСОБА_2 до виконавчої слуби Зіньківського районного управління юстиції від 04.06.2015 року вказано, що ОСОБА_2 просить припинити стягнення із ОСОБА_1 виплати аліментів у зв'язку із смертю дитини, ОСОБА_5. На даній заяві видно відтиск штампу виконавчої слуби Зіньківського районного управління юстиції з відміткою про отримання заяви 04.06.2015 року та її реєстрації за №5200/03-22.

На основі викладеного, суд приходить до висновку, про те, що у зв'язку зі зміною сімейного положення у позивача, відповідач подала відповідну заяву до виконавчої слуби Зіньківського районного управління юстиції, не чекаючи що позивач має право звернутися із відповідною вимогою згідно закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 39 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Зважаючи на конкретні обставини справи, встановлені судом при розгляді цього позову, слід прийти до переконання про те, що позивач ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню власних дітей, (ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року) і його поведінка при цьому є винною. Жодних належних і допустимих доказів, які спростовують вказаний висновок, в супереч вимогам ст. 10, ст. 27 ч. 2, ст. 60 ЦПК України, стороною позивача суду не надано.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Окрім того, при розгляді справи № 6-113цс13 від 06.11.2013 року, предметом якої був спір про збільшення розміру аліментів та стягнення суми індексації Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК Україниу порядку, передбаченому Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Одночасно, суд бере до уваги, що в частині мінімального розміру аліментів на одну дитину законодавчо було внесено зміни та відповідно змінено його у бік збільшення, з метою захисту прав дитини.

Згідно ч.1ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

У матеріалах справи мається довідка ВДВС про заборгованість зі сплати аліментів, яка надана позивачем та не оспорюється. Позивач достовірно знав про покладений на нього обов'язок сплачувати за рішенням суду щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі 1000 грн., також знає у який місяць він цей обов'язок не виконав чи виконав частково, тому ці доводи не приймаються до уваги.

Враховуючи, що позивач є працездатним, обмежень до праці за станом здоров`я не має суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки, ОСОБА_4.

Згідно ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Зіньківське РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області про зменшення розміру аліментів та про скасування частини заборгованості по аліментах підлягають частковому задоволенню.

За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 2 ст.88 ЦПК України визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Витрати пов'язані із оплатою за проведення експертиз слід покласти на обидві сторони в рівних долях, стягнувши з відповідача на користь позивачки, яка їх оплатила половину їх вартості.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Зіньківське РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області про зменшення розміру аліментів та про скасування частини заборгованості по аліментах - задовольнити частково.

Стягти із ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 року, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки АДРЕСА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 510 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2017 року, з дня подачі заяви та 50% прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 17 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Скасувати борг ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 року, жителя АДРЕСА_1 по сплаті аліментів, згідно рішення Зіньківського районного суду від 30.07.2013 року після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 року з часу подачі заяви до суду 22.02.2017 року в сумі 500 гривень.

Зобовязати відділення державної виконавчої служби Зіньківського районного управління юстиції припинити стягнення із ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 року, жителя АДРЕСА_1 аліментів на утримання ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 року з лютого місяця 2017 року.

Стягти із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 року, жителя АДРЕСА_1 судового збору - 19 ( дев'ятнадцять) гривень 77 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 07.09.2017 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко