Справа № 206/3501/17
Провадження № 2/206/973/17
07 вересня 2017 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря Говтви Л.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -
05.07.2017 ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено наступне. Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1, успадкованого нею після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька, ОСОБА_3. 28.08.1981 на вказаній житловій площі тимчасовим наймачем згідно ст. 98 ЖК України був зареєстрований її брат ОСОБА_2, тобто відповідач за справою, який після смерті їхнього батька продовжує проживати в будинку позивача. Разом з тим, 16.05.1981 остання одружилась з ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_5. 28.05.1999 позивач одружилась вдруге. Оскільки її будинок має лише дві окремі житлові кімнати, а її сину виповнилось вже 29 років, ці окремі кімнати займають саме вони з чоловіком та син, тоді як відповідач ще в червні 1992 року фактично виселився з будинку позивача, припинивши сплачувати вартість за надані комунальні послуги та з'являючись в ньому лише періодично, а з 01.03.2016 не з'являвся зовсім, тим самим втративши право користування її житлом на підставі ч. 2 ст. 167, ч. 4 ст. 168 ЖК України. Разом з тим, незважаючи на це, добровільно знятись з реєстрації в спадковій будівлі безпричинно не бажає, чим порушує її та членів її сім'ї житлові і майнові права, що дає підстави визнати його таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком, з моменту вибуття з нього, тобто з 01.03.2016. Враховуючи вищевикладене та керуючись, у тому числі, ст. ст. 9, 58, 150, 155, ч. 2 ст. 167, ч. 4 ст. 168 ЖК України, ст. ст. 268, 270, 275 ЦК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір міста проживання в Україні» позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком № АДРЕСА_1
Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні просив вимоги позовної заяви задовольнити, при цьому додатково пояснив, що на сьогодні відповідач безхатченко, проживає десь на вулиці, фактично «бомжує», за місцем реєстрації з'являється періодично, гроші за надані комунальні послуги не сплачує, при цьому, також, зазначив, що у згаданому вище будинку не має місця для проживання відповідача, оскільки будинок нараховує лише дві кімнати в яких живуть позивач її чоловік та 29 річний син від першого шлюбу позивача. В той же час, представник позивача повідомив, що з пояснень безпосередньо позивача, відповідач на усні вимоги останньої, щодо зняття його з реєстрації місця проживання, вважає, що він має право бути зареєстрованим, право проживати у вказаному будинку, оскільки є рідним братом позивача, крім того, вважає даний будинок батьківщиною.
Позивач у судове засідання, на неодноразові виклики суду, для надання особистих пояснень по справі не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, скористалась правом захищати свої інтереси в суді через свого представника. При цьому, позивачем на адресу суду було направлено письмові пояснення, згідно змісту яких остання повідомила, що відповідач за справою відсутній у її будинку більше року. Захищати своє право власності на даний будинок у неї потреби немає, адже сама по собі реєстрація відповідача в її будинку не перешкоджає продажу чи обміну житла лише ускладнюючи ці процедури та вимагаючи від неї оплату фактичного неіснуючого довгий час користування відповідачем її домоволодінням. Вважала необхідним застосувати до правовідносин, що склались ст. ст. 9, 58, 150, 155, ч. 2 ст. 167, ч. 4 ст. 168 ЖК України.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату розгляду справи судом повідомлявся.
Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом АЕР № 659536 від 27.03.2002 ОСОБА_1 є спадкоємцем спадкового майна після смерті ОСОБА_3, що складається з: житлового будинку А-1, жилою площею 40,3 кв.м.; літня кухня Б; погріб В; гараж Г; убиральня, душ Е, Д; навіс Ж; інші споруди - К, №1-10,І, що знаходяться в АДРЕСА_1
Згідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, а саме експлікації приміщень, будинок нараховує: житлові приміщення за номерами: 3, 4, 5, 6 площею 7,8; 10,4; 15,7; 6,4 відповідно, сіни-кухня та передня (а.с.5-7).
Відповідно до копії Свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 від 28.05.1999 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, про що відділом реєстрації актів громадян громадянського стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис під № 118 (а.с.14).
В той же час, копія домової книги, та копія довідки № 2125 виданої Головою квартального комітету № 4, дата видачі довідки та дата, на яку складалась дана довідка не зазначено, свідчать, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, тобто позивач, ОСОБА_8 - чоловік позивача, ОСОБА_9 - син позивача, ОСОБА_9 - брат відповідача, що не проживає за даною адресою з червня 1992 року (а.с.7).
Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивач ініціювала питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що перебуває у її володінні з підстав відсутності для відповідача місця для фактичного проживання, не сплатою останнім вартості наданих комунальних послуг, а також не проживання за вказаною адресою більше одного року. На підтвердження зазначених обставин позивач надала довідку № 2125, видану Головою квартального комітету № 4 про зареєстрованих осіб, серед яких наявне прізвище відповідача, а також, інформація про непроживання останнього за даною адресою з 1992 року.
Суд звертає увагу, що в наданій довідці відсутня дата її видачі та дата, на яку вона складалась, а отже дана довідка не може бути належним та допустимим доказом непроживання відповідача за вказаною адресою.
Будь - яких інших доказів, на підтвердження викладених у позові та письмових поясненнях обставин (акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання; повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, тощо) позивач не надала, як і доказів сплати позивачем за відповідача вартості комунальних послуг, враховуючи його непроживання за вказаною адресою, а відтак не користування такими послугами.
Окрім того, як вбачається безпосередньо із технічної документації на будинок, останній нараховує 4 житлові кімнати, що суперечить обставинам викладеним у позовній заяві, як і обставини проживання відповідача за вказаною адресою, а саме: у позовній заяві позивач спочатку зазначає про продовження проживання відповідача після смерті їхнього батька в будинку позивача, а потім зазначає про непроживання останнього з 1992 року.
В той же час, дані спірні правовідносини регулюються ЦК України та СК України.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз'ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».
В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем, ст. ст. 9, 58, 150, 155, ч. 2 ст. 167, ч. 4 ст. 168 ЖК України не підлягають, оскільки право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права власності ст. 391 ЦК України.
Так, згідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником.
Отже, вказана норма ЦК України передбачає наявність одночасно трьох умов для втрати членом сім'ї власника права користування жилим приміщенням, а саме непроживання члена сім'ї власника в жилому приміщенні понад рік, відсутність поважності причин такого непроживання та відсутність домовленості між власником та членом його сім'ї щодо строків відсутності члена сім'ї власника.
Аналізуючи зміст положення ст. 405 ЦК України, а саме умови втрати членом сім'ї власника права користування жилим приміщенням, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, неявку позивача та відповідача у судове засідання для надання усних пояснень та з'ясування дійсних обставин по справі, усунення розбіжностей у обставинах, викладених позивачем, суд не вбачає за можливе встановити факт проживання/непроживання відповідача у спірному будинку; у разі непроживання - причини поважності/неповажності відсутності відповідача, а саме: такої волі відповідача та/або вимушеного непроживання з підстав здійснення перешкод зі сторони позивача.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач набув права користування жилим приміщенням на законна підставах, зокрема як член сім`ї навіть попереднього власника житла, тобто спадкодавця, що свідчить про відсутності правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим, оскільки спадкування за заповітом сестрою даного будинку, заселення в нього свого сина та нового чоловіка, не призводить до автоматичної втрати права користування цим приміщенням відповідачем.
Також судом встановлено, що відповідач не втратив інтерес до даного житла, що підтверджується поясненнями позивача та її представника, при цьому іншого житла він не має, а тому, виходячи з того, що між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем непроживання відповідача у будинку без поважних причин.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач втратив право на користування житлом, а відтак задоволення відповідного позову буде порушувати право відповідача на користування будинком, що є неприпустимим.
Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися.
Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Так, судом неодноразово роз'яснювалось положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак