АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ФедяйновоїО.М.,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач), третя особа: ОСОБА_6 (далі - третя особа), в якому просило:

- в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502 від 28.02.2008 у розмір 4 019 000 грн. 00 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нежиле приміщення № 153, загальною площею 206,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 28.02.2008 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502. Кредит надано окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 584 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 27.02.2021. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 02-10/619 від 28.02.2008, предметом якого стало нерухоме майно, а саме нежиле приміщення № 153, загальною площею 206,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням третьою особою умов договору щодо вчасного погашення кредиту, станом на 22.04.2013, утворилась заборгованість на загальну суму 969 947 доларів 66 центів США. У зв'язку з цим позивач просив звернути стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за ним права власності на це майно (Т.1, а.с. 2-9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2013 позов задоволено.

Звернено стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 у сумі 4 019 000 грн. 00 коп. за кредитним договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28.02.2008 № 10-29/5502, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, на забезпечення якого позивачем укладено іпотечний договір № 02-10/619 від 28.02.2008 з ОСОБА_5, предметом якого є нежиле приміщення № 153, загальна площа 206,10 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_5 згідно із свідоцтвом про право власності від 20.08.2008 за НОМЕР_1, виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нежиле приміщення № 153, загальною площею 206,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною встановленою у п. 1.2 договору іпотеки, згідно з яким заставна вартість предмету іпотеки є договірною і погоджена сторонами у сумі 6 241 800 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати в сумі 3 441,00 грн. (Т.1, а.с. 121-128).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2013 виправлено описки допущені в резолютивній частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2013, а саме:

- на початку абзацу другого резолютивної частини після слів «Звернути стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 у сумі вказано «4 019 000 грн. 00 коп.» слід читати після «Звернути стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 у сумі слова: «,що становить 7 752 791 грн. 61 коп.»;

- у абзаці другому після слів «Публічним акціонерним товариством» перед словом «Укрсоцбанк» у словосполученні в дужках (змінена назва Закритого акціонерного товариства) слід читати («що є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку»);

- у кінці абзацу другого після слів «за ціною встановленою» замість фрази «у п. 1.2. договору іпотеки, згідно з яким заставна вартість предмету іпотеки є договірною і погоджена сторонами у сумі 6 241 800 грн. 00 коп.» слід читати фразу: «за вартістю, визначеною на момент набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності у сумі 4 019 000 грн. 00 коп. без ПДВ» (Т.1, а.с. 163-165).

В апеляційній скарзі та в поясненнях до апеляційної скарги представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для звернення стягнення на майно шляхом визнання права власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказана норма закону встановлює порядок переходу права власності на предмет іпотеки лише в позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (Т.1, а.с. 188-190, 217-219).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін з підстав викладених в письмових запереченнях на апеляційну скаргу (Т.1, а с. 222-227).

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином за відомою суду адресою. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як іпотекодержатель, має право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна шляхом визнання за ним в судовому порядку права власності на таке майно.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2008 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/5502. Кредит надано окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 584 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 27.02.2021 (Т.1, а.с. 10-12). Також між сторонами кредитного договору укладались додаткові угоди до нього (Т.1, а.с. 15, 16).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 02-10/619 від 28.02.2008, предметом якого стало нерухоме майно, а саме нежиле приміщення № 153, загальною площею 206,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1, а.с. 18-20).

У зв'язку з невиконанням боржником (третьою особою) умов договору щодо вчасного погашення кредиту, станом на 22.04.2013, утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку становить 969 947 доларів 66 центів США (Т.1, а.с. 39-42) і у зв'язку з цим позивач просив звернути стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Закон України «Про іпотеку» визначає два способи звернення стягнення: судовий та позасудовий.

Цивільний кодекс України, Закон України «Про іпотеку», п. 4.5. Договору іпотеки передбачають, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом передачі права власності на предмет іпотеки згідно з ст. 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу предмета іпотеки згідно з ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Банк поданням позову обрав судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, закон в імперативній формі дає припис суду щодо застосування порядку звернення стягнення на предмет іпотеки лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Іншого порядку звернення стягнення в суді закон не передбачає.

Спосіб звернення стягнення, про який просить банк, а саме шляхом визнання права приватної власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», суперечить вимогам закону, оскільки вказана норма закону встановлює порядок переходу права власності на предмет іпотеки лише в позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, аналіз чинного законодавства та укладених сторонами спору забезпечувальних договорів, свідчить про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом визнання права приватної власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у своїх постановах у справах № 6-1851цс15 від 30.03.2016, № 6-1219цс16 від 14.09.2016, № 6-1685цс16 від 21.09.2016 та № 6-1243цс16 від 28.09.2016.

Так, у вказаних правових позиціях зазначено, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Водночас, слід наголосити, що банк, як іпотекодержатель, не позбавлений права за наявності відповідних підстав, звернення стягнення на іпотечне майно у інший спосіб, визначений законом та іпотечним договором.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та, як наслідок, її задоволення.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, у зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва