Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

ЛеванчукаА.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції та ОСОБА_4 про виключення майна з акта опису, зняття арешту з автомобіля, визнання права власності на автомобіль, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18 січня 2000 року по 18 грудня 2014 року із ОСОБА_4 Під час шлюбу 31 серпня 2011 року вони купили автомобіль марки «Мерседес Бенц», моделі «Віто-111», державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано в Коломийському територіальному сервісному центрі МВС в Івано-Франківській області за ОСОБА_4 Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, та повернуто ОСОБА_4 вказаний транспортний засіб. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2016 року вищевказаний вирок змінено у частині вирішення питання щодо речового доказу - автомобіля, який апеляційним судом постановлено конфіскувати як знаряддя вчинення злочину. На виконання вищевказаної ухвали апеляційного суду в частині конфіскації вказаного автомобіля 09 березня 2016 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист, на підставі якого головним державним виконавцем Коломийського відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управляння юстиції (далі - Коломийський ВДВС Коломийського МРУЮ) Косівчуком Р.Б. відкрито виконавче провадження. 24 березня 2016 року вказаний автомобіль описано й арештовано, про що складено відповідний акт опису й арешту майна від 24 березня 2016 року ВП № 50564381. Позивач зазначила, що вищевказаний автомобіль є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4, оскільки відповідно до вимог ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України частки сторін у майні подружжя є рівними, тому їм належить по Ѕ частини спірного автомобіля. При цьому вказала, що погоджується сплатити в дохід держави визначену висновком судової авто-технічної експертизи вартість Ѕ частини спірного автомобіля.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила виключити з акта опису та зняти арешт із автомобіля марки «Мерседес Бенц», моделі «Віто-111», державний номерний знак НОМЕР_1, який описано й арештовано згідно з актом опису й арешту майна від 24 березня 2016 року ВП № 50564381, складеним головним державним виконавцем Коломийського ВДВС Коломийського МРУЮ КосівчукомР.Б.; припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частини вказаного автомобіля та визнати за нею право власності на зазначений автомобіль, та присудити в дохід держави сплачену нею грошову компенсацію вартості Ѕ частини вищевказаного автомобіля.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року, позов задоволено у повному обсязі.

Виключено з акта опису та знято арешт із автомобіля марки «Мерседес Бенц», моделі «Віто-111», державний номерний знак НОМЕР_1, який описано й арештовано згідно з актом опису й арешту майна від 24 березня 2016 року ВП № 50564381, складеним головним державним виконавцем Коломийського ВДВС Коломийського МРУЮ Косівчуком Р.Б.

Припинено право власності ОСОБА_4 на Ѕ частини зазначеного автомобіля.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказаний автомобіль, який зареєстрований у Коломийському територіальному сервісному центрі МВС в Івано-Франківській області за ОСОБА_4

Звернуто в дохід держави грошові кошти у сумі 31 083 грн - вартість Ѕ частини вищевказаного автомобіля, які внесено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, згідно з квитанціями від 11 липня 2016 року № 0.0.581414126.1 та від 12 липня 2016 року №№ 0.0.581695498.1, 0.0.581731192.1.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Івано-Франківської області просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний автомобіль було набуто подружжям ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі. Суд дійшов висновку, що оскільки спільне володіння та користування автомобілем позивачем та державою неможливе, а також, враховуючи те, що позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість Ѕ частини спірного автомобіля, суд дійшов висновку про виключення його з акта опису, зняття арешту та припинення права власності відповідача ОСОБА_4 на Ѕ частини вказаного автомобіля, визнання за позивачем права власності на вказаний автомобіль. При цьому суд виходив із того, що згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 656-3р/в станом на 06 червня 2016 року ринкова вартість автомобіля марки «Мерседес Бенц», моделі «Віто-111», 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, із врахуванням пошкоджень, виявлених на момент обстеження 06 червня 2016 року, у цінах станом на час виконання цієї експертизи становить 62 165 грн.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Разом із тим відповідно до роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).

Однак на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: не обговорив питання щодо залучення до участі у справі Коломийського ВДВС Коломийського МРУЮ, державним виконавцем якої було складено оскаржуваний акт опису й арешту майна від 24 березня 2016 року ВП № 50564381.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вищевказаній постанові від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», зокрема у п. 15, у справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім'ї, частка боржника визначається відповідно до правил ст. 357 ЦК України.

Виходячи із змісту ч. 4 ст. 61 ЦПК України, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно від підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства.

Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, членів сім'ї, позови інших суб'єктів спільної сумісної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені за умови, що вартість іншого сумісного майна, яке залишилось, менша, ніж припадає на їх частку. У цьому випадку суду слід враховувати роз'яснення, надані у п. 1 цієї постанови.

У п. 16 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Тому не слід розглядати як протиправне позбавлення права власності присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Разом із тим у п. 17 роз'яснено, що при визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Якщо оцінка окремого виду майна є складною або позивач чи відповідач оспорюють зазначену в описі оцінку майна, суд для визначення дійсної вартості арештованого (описаного) майна за клопотанням сторони у справі може призначити відповідну експертизу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, висновок експерта визнається одним із доказів наряду з іншими, але саме за допомогою експертизи встановлюються факти, які потребують спеціальних знань, якими ні суд, ні особи, які беруть участь у справі, як правило, не володіють.

Проте вищевказаних роз'яснень суди не врахували, на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснили особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередили про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме щодо призначення у справі відповідної судової експертизи для з'ясування питання стосовно дійсної вартості спірного майна на день ухвалення рішення. Крім того, суди не дослідили питання наявності іншого сумісного майна та його вартості.

Хоча позивачем і надано суду висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 656-3р/в, проте його зроблено експертною установою на замовлення саме позивача і експерт при цьому не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок згідно з ч. 13 ст. 53 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справа, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: Є.П. Євграфова

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко