Справа № 739/2071/16-ц
Провадження № 2/739/52/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

представника позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 214 648 грн. 94 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у 05 лютого 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики згідно якого вона позичила відповідачу 100 000 грн. на один рік до 05 лютого 2014 року про що складено боргову розписку в якій зафіксована сума боргу та строк його повернення. На час звернення з позовом відповідач боргу не повернув. Враховуючи порушення умов укладеного договору, посилаючись на положення статей 526, 529, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, з урахуванням процентів з користування позикою, 3% річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів, загалом у розмірі 214 648 грн. 94 коп.

Відповідачем до позивачки подано зустрічний позов про визнання договору позики, укладеного 05 лютого 2013 року, недійсним та стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями позивачки, 100 000 грн. 00 коп.

Свої зустрічні позовні вимоги відповідач мотивує тим, що фактично він жодних коштів від позивачки не отримував, боргову розписку підписав під психологічним впливом, шляхом обману та помилково погодився на умови про боргові зобовязання, письмово договір позики не укладався, боргової розписки він не підписував. Також вказує, що в розписці не зазначено повністю анкетних та паспортних даних позикодавця, а в його паспортних даних містяться дописки та виправлення. Відповідно розписка не може вважатися належним та допустимим доказом. Раніше він з позивачкою знайомий не був. Сама позивачка жодних доходів крім зарплати, яка у 2016 році становила 91 216 грн., не отримувала, тому в її діях, на думку відповідача, вбачаються ознаки замаху на шахрайство. З огляду на вказане, посилаючись на положення статей 202, 205-208, 1047 ЦК України відповідач вважає вказаний договір позики недійсним, та зазначає, що діями позивачки по первісному позову йому було заподіяно втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, які виразилися у погіршенні стану його здоровя, втраті працездатності, порушенні звичного способу життя, втрати довіри між партнерами по бізнесу, погіршення відносин в сімї і такі втрати відповідач оцінює у 100 000 грн. 00 коп.

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав і просив задовольнити їх повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, вимоги за зустрічним позовом не визнав та пояснив, що підстави для визнання укладеного між позивачкою і відповідачем договору позики та відшкодування моральної шкоди відсутні, зазначив, що відповідач фактично не заперечує укладення з позивачкою договору позики та підписання розписки, при цьому лише заперечує факт отримання грошових коштів саме від позивачки.

Відповідач у судовому засіданні висловився проти задоволення первісного позову, при цьому зустрічний позов просив задовольнити повністю та пояснив, що він займається підприємницькою діяльністю. У 2010 році йому були потрібні грошові кошти і його знайомий ОСОБА_4 привіз йому 10 000 доларів США, що становило 80 000 грн. Дані кошти останнім були надані як партнером по бізнесу в якості внеску у спільну діяльність. Вказані кошти він згодом мав повернути ОСОБА_4 Через рік почалася криза, доходи від підприємницької діяльньності зменшилися і ОСОБА_4 сказав йому, що у друзів грошей не бере. Ще за рік останній почав вимагати відсотки та повідомив, що надані ним раніше гроші належать позивачці. Він віддав йому 16 000 грн. і в подальшому щорічно віддавав по 20 000 грн. Згодом курс долара почав зростати і тоді ОСОБА_4 та позивачка сказали йому, що необхідно скласти розписку про отримання коштів у сумі 100 000 грн., що відповідало 10 000 дол. США. Він написав дану розписку та передав її позивачці. Ознайомившись з наданою представником позивачки розпискою від 05 лютого 2013 року відповідач заявив, що це саме та розписка, яку він передав позивачці за вказаних вище обставин і в ній вказані саме його анкетні дані. Через деякий час курс долара до гривні значно виріс і тоді ОСОБА_4 сказав йому, що позивачка хоче мати офіційний документ, який би підтверджував факт позики, у звязку з чим вони уклали та нотаріально посвідчили в м. Шостка договір позики на суму 230 000 грн., що за банківським курсом на час укладення становило 10 000 дол. США. При цьому позивачка та ОСОБА_4 запевнили його, що раніше надана ним розписка втрачена. Згодом позивачка звернулася до нього з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики, який судом було задоволено. Відповідно на даний час заборгованість, про яку було складено боргову розписку, стягнута з нього на користь позивачки.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 дала показання про те, що вона є дружиною відповідача, її чоловік свого часу позичив у ОСОБА_4 10 000 дол. США, що згідно курсу становило 80 000 грн. У подальшому він повернув позичальнику 60 000 грн. Їй відомо про те, що її чоловік писав на імя позивачки боргову розписку і з цього приводу чоловік пояснював, що про це його просив ОСОБА_4, аби він ніде не фігурував. Через деякий час було укладено договір позики на ту саму суму коштів, при цьому вони з чоловіком вважали, що складена раніше розписка не матиме юридичного значення. Про все це їй відомо від свого чоловіка, тобто відповідача у справі, та ОСОБА_4

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 дав показання про те, що йому з розповіді відповідача відомо, що останній позичав грошові кошти у ОСОБА_4, але коли саме та яку суму йому не відомо. У подальшому, яка розповідав сам відповідач, він повернув частину позичених коштів. Також йому відомо, що у подальшому заборгованість за позикою у сумі 230 000 грн. була стягнута з відповідача на користь позивачки за рішенням суду. Сам він очевидцем описаних вище подій не був.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 дав показання про те, що позивачка та відповідач його знайомі. Свого часу, коли саме не пригадав, відповідач брав у нього в борг 40 000 грн., які згодом повернув. Після того відповідач повідомив, що йому знову потрібні гроші. На той час він вільних грошей не мав, однак про те, що відповідачу потрібні гроші в ході розмови повідомив позивачці, яка є його колегою. Остання сказала, що має змогу позичити кошти, які зберігалися у неї на депозиті. Далі вони з відповідачем приїхали за місцем проживання позивачки в м. Новгороді-Сіверському, де остання передала в якості позики відповідачу грошові кошти, здається в доларах США, яку саме суму йому не відомо. Коли саме це було не пригадав, при цьому припустив, що можливо у 2011 році чи раніше. Зі спілкування позивачки та відповідача він зрозумів, що кошти надаються на один рік. В його присутності ніяких розписок складено не було, чи повернув відповідач позику йому не відомо. Також у його присутності не укладалося жодних договорів. Крім того свідок вказав, що він не просив відповідача їхати в м. Шостка та укладати договір позики.

Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 05 лютого 2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики (далі договір) відповідно до якого відповідач позичив у позивачки гроші в сумі 100 000 грн. строком на один рік та зобовязався повернути всю суму через один рік. Вказаний договір між сторонами було оформлено шляхом складення відповідачем 05 лютого 2013 року розписки про отримання в борг грошових коштів (а.с. 20).

З пояснень представника позивачки та відповідача вбачається, що факт передачі відповідачу в якості позики грошових коштів та складення про це боргової розписки не заперечується, сам відповідач підтвердив, що надана суду боргова розписка була складена ним особисто на підтвердження факту передачі в якості позики грошових коштів у сумі еквівалентній 10 000 дол. США, що також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_4, який був присутній під час передачі позивачкою відповідачу грошових коштів. Стосовно показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що грошові кошти відповідач позичав не у позивачки, а в ОСОБА_4 суд враховує, що останні очевидцями вказаного не були і про це вони знають лише зі слів самого відповідача, водночас свідок ОСОБА_4, як очевидець укладення договору позики між позивачкою та відповідачем, підтвердив факт передачі коштів та заперечив належність позичених коштів саме йому.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Саме такі висновки Верховного Суду України містяться у його постановах №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року і №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року і мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач отримав від позивачки в якості позики грошові кошти у сумі 100 000 грн. 00 коп., про що було складено розписку від 05 лютого 2013 року, згідно умов якої відповідач мав повернути позику протягом одного року, тобто до 05 лютого 2014 року включно.

З приводу доводів відповідача про те, що заборгованість за договором позики, укладеним 05 лютого 2013 року та офомленим борговою розпискою, фактично з нього стягнута за рішення суду, а також про те, що з приводу відповідного боргу було повторно укладено договір позики, який посвідчено нотаріально, суд зазначає, що як вбачається з наданого відповідачем рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2016 року на користь позивачки з відповідача дійсно було стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 231 374 грн. 86 коп. При цьому зі змісту рішення суду вбачається, що вказана заборгованість стягнута за договором позики, укладеним між позивачкою та відповідачем 06 березня 2015 року і посвідченим приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу, відповідно до умов вказаного договору на час підписання договору позивачка передала відповідачу в якості позики 230 000 грн., що становило еквівалент 10 000 дол. США, які відповідач зобовязався повернути 06 вересня 2015 року (а.с. 56).

Викладене вище свідчить, що фактично між позивачкою та відповідачем було укладено два договори позики, один з яких 05 лютого 2013 року на суму 100 000 грн. 00 коп., а інший 06 березня 2015 року на суму 230 000 грн. 00 коп. При цьому вказані договори укладені в різний час, зокрема один договір укладено 05 лютого 2013 року, а інший більш ніж через два роки 06 березня 2015 року, в різних місцях, зокрема один договір укладений в м. Новгороді-Сіверському, а інший в м. Шостка, у різний спосіб, зокрема один договір укладено шляхом складення боргової розписки, а інший у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, їх предметом була різна сума грошових коштів, зокрема один договір укладений щодо коштів у сумі 100 000 грн.. 00 коп., а інший щодо коштів у сумі 230 000 грн. 00 коп., у самих договорах визначено різний кінцевий строк повернення позики, зокрема за один договором до 05 лютого 2014 року, а за іншим до 06 вересня 2015 року.

Зазначене вище не дає підстав для висновку, що предметом обох договорів позики була одна й та сама сума коштів, які відповідач отримав в якості позики від позивачки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановлені договором. При цьому, згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позивач у судовому засіданні заявив, що частина отриманих в якості позики грошових коштів була ним повернута, водночас жодними доказами вказані доводи не підтвердив, оскільки ні розписок про передачу відповідачем позивачці відповідних сум коштів, ні квитанцій чи чеків про перерахування таких коштів відповідачем на банківський рахунок позивачки суду не надано. Це в свою чергу свідчить про порушення відповідачем на час розгляду справи своїх зобовязнаь за вказаним вище договором позики.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором

Зі змісту наведених вище правових приписів, враховуючи встановлений факт порушення відповідачем своїх зобовязань за договором позики, висновується обовязок останнього сплатити позивачці, крім суми позики, проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного банку України у період з 05 лютого 2013 року до 05 лютого 2014 року, оскільки інший розмір процентів самим договором не визначений, 3% річних від простроченої суми та інфяційні втрати за весь час прострочення.

З наданих представником позивачки розрахунків вбачається, що розмір процентів за користування коштами, отриманими в якості позики за період з 05 лютого 2013 року по 05 лютого 2014 року, становить 6 906 грн. 84 коп., розмір 3% річних за період прострочення відповідачем грошового зобовязання з 06 лютого 2014 року по 16 грудня 2016 року, становить 8 572 грн. 60 коп. та розмір інфляційних втрат від знецінення коштів за вказаний період прострочення становить 99 169 грн. 50 коп. Даний розрахунок в частині визначення розміру процентів за користання позикою та 3% річних суд вважає обгрунтованим і таким, що відповідає умовам укладеного договору та положенням законодавства.

Водночас розмір нарахованих інфляційних втрат від знецінення коштів у сумі 99 169 грн. 50 коп. є необгрунтованим і виходячи суми заборгованості 100 000 грн., періоду прострочення, розміру індексів інфляції за березень грудень 2014 року 123,9%, за 2015 рік 143,3% та за 2016 рік станом на грудень 2016 року 111,4 % суд приходить до висновку, що розмір інфляційних втрат має становити 97 789 грн. 25 коп. (123,9% х 143,3% х 111,4) х 100 000 грн. 00 коп.) 100 000 грн. 00 коп.).

Таким чином, загальну сума заборгованості відповідача перед позивачкою за договором позики від 05 лютого 2013 року станом на 16 грудня 2016 року становить 213 268 грн. 69 коп. ( 100 000 грн. 00 коп. + 97 789 грн. 25 коп. + 6 906 грн. 84 коп. + 8 572 грн. 60 коп.).

Вирішуючи питання щодо позовних вимог за зусрічним позовом про визнання договору позики від 05 лютого 2013 року недійсним та стягнення моральної шкоди суд враховує наступне.

Так, позовні вимоги про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди, мотивовані відповідачем тим, що боргову розписку він підписав під психологічним впливом, шляхом обману та помилково погодився на умови про боргові зобовязання, письмово договір позики не укладався, боргової розписки він не підписував. Також вказується, що в розписці не зазначено повністю анкетних та паспортних даних позикодавця, а в його паспортних даних містяться дописки та виправлення. Це, згідно доводів відповідача, призвело до втрат немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, які виразилися у погіршенні стану його здоровя, втраті працездатності, порушенні звичного способу життя, втрати довіри між партнерами по бізнесу, погіршення відносин в сімї.

З приводу викладеного вище суд враховує, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсний (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз вказаного положення статті 229 ЦК України свідчить, що під помилкою, яка може бути підставою для визнання правочину недійсним, слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Така помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб, тощо.

Як зясовано у судовому засіданні відповідач усвідомлював природу укладеного ним правочину, розумів, що складаючи 05 лютого 2013 року боргову розписку та передаючи її позивачці він укладає договір позики, а також розумів права та обовязки, які виникнуть у звязку з його укладенням. Сам відповідач, надаючи пояснення, нічого про помилкове сприйняття змісту укладеного договору позики не зазначав. Це в свою чергу вказує на правильне сприйняття відповідачем фактичних обставин укладеного між ним і позивачкою договору позики, що свідчить про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом, як підставою для визнання правочину недійсним, у вказаному законодавчому положенні слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину, тобто вчинення винних, навмисних дії стороною правочину, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Згідно частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідачем суду не надано жодних доказів, які б підверджували факт введення його в оману позивачкою чи здійснення останнього або ж іншими особами тиску на відповідача з метою укладення останнім оспорюваного договору позики, зокрема вказані обставини не були підтверджені й допитаними у справі за клопотанням відповідача свідками, хоча саме на відповідача в силу приписів частини першої статті 60 ЦПК України покладається обовязок довести вказані обставини, як підставу своїх вимог за зустрічним позовом. До того ж сам відповідач надаючи пояснення нічого про те, що на нього чинив психологічний чи фізичний тиск з метою укладення оспорюваного договору не зазначав.

Відповідно суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним з підтав, передбачених статтями 230, 231 ЦК України.

Посилання відповідача на недійсність оспорюваного договору позики у звязку з відсутністю в ньому анкетних даних позичальника, тобто позивачки, є безпідставними, оскільки в самій розписці зазначено, що грошові кошти позичені відповідачу ОСОБА_3, тобто позивачкою у справі, при цьому розписка складена з дотриманням вимог статі 207 ЦК України в письмовій формі та містить відомостій про сторони договору, предмет договору, суму переданих в якості позики коштів, строк до якого ці кошти мають бути повернуті.

З приводу наявних в розписці виправлень у зазначенні серії паспорту відповідача, де міститься виправлення двох цифр серії паспорту суд зазначає, що сам відповідач факт складення ним даної розписки не заперечує, відомості про серію та номер його паспорту і дату його видачі співпадають з відомостями, що містяться у паспорті самого відповідача, дослідженому у судовому засіданні. Відповідно сам по собі факт наявності зазначених виправлень жодним чином свідчить про недійсність укладеного договору позики і недопустимість чи неналежність складеної відповідачем боргової розписки.

За таких обставин суд приходить до висновку, що первісний позов про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між позивачкою та відповідачем 05 лютого 2013 року підлягає задоволенню частково зі стягнення на користь позивачки з відповідача заборгованості у розмірі 213 268 грн. 69 коп.

При цьому підстави для задоволення зустрічного позову та визнання договору позики, укладеного між позивачкою та відповідачем 05 лютого 2013 року недійсним і стягнення з позивачки на користь відповідача компенсації моральної шкоди відсутні, оскільки дані позовні вимоги є необгрунтованими.

Зважаючи на задоволення первісного позову частково, відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2 132 грн. 69 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 207, 215, 229-231, 526, 530, 610, 611, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, 2, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість за договором позики від 05 лютого 2013 року у розмірі 213 268 (двісті тринадцять тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 69 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 132 (дві тисячі сто тридцять дві) гривні 69 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повне рішення складено 06 вересня 2017 року.