АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4141/17 Справа № 199/604/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л.Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Ж.І., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, мотивуючи тим, що з 23 квітня 1985 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року.

Зазначав, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі за їхні спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1997 року, ними було придбано будинок по АДРЕСА_1, протягом 2004 року ними було здійснено прибудови. У 2005 році приватизована земельна ділянка під домоволодінням.

Вказував, що право власності на даний будинок та земельну ділянку було оформлено на відповідача.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не визнає його прав на будинок та згоди з приводу розподілу спірного майна між ними не досягнуто, остання чинить усілякі перешкоди у здійсненні ним права користування домоволодінням, просив суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 93,6 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м, який складається з: 1 - сіней площею 9,7 кв.м, 2 - коридору площею 11,2 кв.м, 3 - житлової кімнати площею 19,7 кв.м., 4 - житлової кімнати площею 15,2 кв.м., 5 - житлової кімнати площею 9,6 кв.м., 6 -кухні-столової площею 10,5 кв.м., 7 - кухні площею 8,0 кв.м., 8 - ванної площею 5,6 кв.м., 9 - туалету площею 0,9 кв.м., І - веранди площею 3,2 кв.м; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку та право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 23 квітня 1985 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року.

Зазначала, що будинок по АДРЕСА_1 придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1997 року виключно за її особисті грошові кошти.

Вказувала, що саме за її грошові кошти були здійснені прибудови та ремонті роботи.

Посилаючись на те, що єдиним майном, придбаним за час перебування у шлюбі, є земельна частка (пай)№ 40-12 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області площею 6,2415 га, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати житловий будинок АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної частки (паю)№ 40-12 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області площею 6,2415 га.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року дана ухвала скасована і справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок у АДРЕСА_1, загальною площею 93,6 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку у АДРЕСА_1, загальною площею 93,6 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м, який складається з: 1 - сіней площею 9,7 кв.м, 2 - коридору площею 11,2 кв.м, 3 - житлової кімнати площею 19,7 кв.м, 4 - житлової кімнати площею 15,2 м.кв, 5 - житлової кімнати площею 9,6 м.кв, 6 - кухні-столової площею 10,5 кв.м, 7 - кухні площею 8,0 кв.м, 8 - ванної площею 5,6 кв.м, 9 - туалету площею 0,9 кв.м, І - веранди площею 3,2 кв.м. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 23 квітня 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1997 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, сторонами було придбано будинок по АДРЕСА_1 (а.с.66).

Будинок був оформлений на ім'я відповідачки ОСОБА_2

На час укладення вказаного договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 складалось з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 52,7 м.кв, літньої кухні літ.Б, вбиральні літ.В, сараю літ.Г, навісу літ.Д, сараю (тимчас.) літ.Ж, літнього душу літ.З, інші споруди К, №1,2,4,5,7,8,9.

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної в м.Дніпропетровську ради від 20 серпня 2004 року №251/8 було дозволено прибудову веранди а1-1, гаражу літ.Е, сараю літ.Ж та погрібу з шийкою.

Також під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку площею 1000,00 кв.м, на якій розташоване спірне домоволодіння, про що виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради був виданий акт про право приватної власності на землю від 24 листопада 2005 року (а.с.68).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно НОМЕР_1 домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 44,5 м.кв, загальною площею - 93,6 м.кв, літньої кухні літ.Б. Б1, вбиральні літ.Д, гаражу літ.Е, сараю літ.Ж, навісу літ.З, И, погрібу літ.К, входу у погріб літ.к та інших споруд 1-8, І,ІІ (а.с.11,44).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8-9).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому кожний із подружжя має право на 1/2 частину спірного домоволодіння.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Аналогічні положення викладені в ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання спірного домоволодіння сторонами по справі.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до змісту ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів наголошує на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1)час придбання; 2)джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3)мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року №6-2253цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спірне домоволодіння було придбане сторонами 28 лютого 1997 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що спірне домоволодіння було придбане за її особисті грошові кошти є недоведеними та спростовуються матеріалами справи.

Так, ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що вона працювала у радгоспі ім.Петровського та їхній родині для проживання було надано будинок АДРЕСА_2.

Даний будинок вона вирішила викупити та зважаючи на те, що сумісних грошових коштів їх родина не мала, вона самостійно оплатила вартість будинку зі свого особового банківського рахунку, а частину сплатила її мати.

Наголошує на тому, що будинок АДРЕСА_2 було продано за 5.000 грн. та ці грошові кошти були вкладені у придбання саме спірного домоволодіння.

Втім дані доводи є недоведеними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

З договору купівлі-продажу від 26 грудня 1992 року, посвідченого секретарем виконкому Башмачанської сільської Ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області, вбачається, що аграрне виробниче акціонерне товариство «Петровське» продали, а позивач ОСОБА_3 придбав житловий будинок з господарчими будівлями по АДРЕСА_2 за 49.240 крб. Дані кошти ОСОБА_3 вніс в касу акціонерного товариства «Петровське» згідно довідки, виданої АВАТ «Петровське» (а.с.149-150).

Також на а.с.148 знаходиться ксерокопія письмової заяви ОСОБА_2 від 25 лютого 1997 року, яка надана нею державному нотаріусу, в якій вона зазначає, що надає згоду на продаж придбаного ними в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 житлового будинку в АДРЕСА_2.

За договором купівлі-продажу житлового будинку від 25 лютого 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбала житловий будинок АДРЕСА_2 за 5.837 грн. (а.с.147)

Відповідно до договору від 28 лютого 1997 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 спірний будинок за 24.061 грн. (а.с.56).

З квитанцій Ощадного банку СРСР від 06 грудня 1991 року №388251 та №388248 вбачається, що ОСОБА_2 перерахувала на придбання будинку 4.000 руб. та 3.000 руб. Проте, доказів на підтвердження того, що це були її особисті кошти нею не надано (а.с.58).

Щодо квитанцій до приходного касового ордеру №284 від 18 січня 1991 року, №9444 від 21 листопада 1992 року, №207 від 13 січня 1992 року, видані АВАТ «Петровське» про сплату за житловий будинок на загальну суму 39.608 руб., то вони не містять повних ідентифікаційних даних платника - зазначено лише прізвище ОСОБА_2 (а.с.57).

Крім того, в договорі купівлі-продажу від 26 грудня 1992 року зазначено, що кошти на придбання будинку АДРЕСА_2 були внесені ОСОБА_3 в касу акціонерного товариства «Петровське» згідно довідки, виданої АВАТ «Петровське»

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що на неї оформлене не лише право власності на спірне домоволодіння, а й господарські будови та споруди не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л. Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.