АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

05 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в квітні 2013 року, в рахунок укладеного в майбутньому договору позики, він перерахував на особистий картковий рахунок відповідачки грошові кошти у розмірі 7 600 грн.

Посилаючись на те, що договору позики від відповідачки на його адресу не надходило, на лист про повернення отриманих коштів ОСОБА_1 не відповідала, просив стягнути з останньої грошові кошти у розмірі 7 600 грн. як безпідставно отримані, відсотки за користування коштами у розмірі 3 500 грн. 37 коп. та судові витрати у сумі 2079 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Як на підставу скасування рішення суду зазначала, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, мотивуючи свої позовні вимоги. Судом не взято до уваги, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, які регулюються загальними нормами зобов'язального права, а не ст. 1212 ЦК України.

Вважала, що стягнення судом процентів за користування грошовими коштами призвело до подвійної відповідальності відповідача, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Крім цього, зазначала, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами, розмір яких встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України, заявлено поза межами строку позовної давності, що унеможливлює стягнення таких коштів, а позивачем не подано заяви про поновлення строку позовної давності.

Щодо порушення судом норм процесуального права при ухваленні рішення вказувала на те, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів, зокрема відсутні будь-які виписки по рахунку, а надана позивачем квитанція не свідчить про передачу коштів. Таким чином, вважала, що судом неправильно застосовано положення ст. 57 ЦПК України, що є підставою для скасування рішення суду.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилалась на те, що судом неправильно застосовано положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у зв'язку з чим безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 2079 грн.

За наведених обставин просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у відповідності до ч. 6 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову на підставі ст. 536, 1212, 1214 ЦК України суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та з огляду на доведеність факту отримання відповідачем грошових коштів як безпідставно набутих.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як встановлено судом першої інстанції 29 квітня 2013 року ОСОБА_3 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 7 600 грн., що підтверджується Інформацією про операцію, наданою Публічним акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що надана позивачем інформаційна довідка про перерахунок коштів є неналежним доказом у справі, оскільки довідка засвідчена у встановленому законом порядку, містить печатку ПАТ «ВіЕйБі Банк» та підпис працівника Банку, а тому є належним доказом у відповідності до вимог ст. 58 ЦПК України.

Відповідачка заперечуючи проти позовних вимог та отримання від позивача грошових коштів у вказаній сумі, відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, а лише зазначила, що будь-яких домовленостей з позивачем не мала та коштів не отримувала. Також зазначала про те, що рахунок, на який нібито позивачем було перераховано кошти в сумі 7600 грн. нею закрито в 2013 році.

Проте, матеріалами справи, а саме довідкою з Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», підтверджується, що поточний (картковий) рахунок НОМЕР_1 закрито 13.03.2015 (а.с. 78).

Крім того, як вбачається з журналу судового засідання від 13.07.2016 адвокат відповідача ОСОБА_4 просила відкласти судове засідання з наданням часу для укладення мирової угоди та вирішення спору між сторонами мирним шляхом (а.с. 80-81).

Адвокат відповідача Поліщук В.В. надала адвокату позивача Крілю Ю.А. проект мирової угоди для ознайомлення та затвердження. В проекті мирової угоди зазначено, що відповідачка визнає свої зобов'язання по сплаті суми боргу перед позивачем, який становить 7 703,16 грн. в повному обсязі (а.с. 83).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, зокрема факт отримання відповідачкою коштів у сумі 7600 грн.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що 29.04.2013 згідно усної домовленості про укладення в подальшому договору позики між ним та відповідачкою, ним було перераховано на картковий рахунок відповідачки 7 600 грн. мотивуючи свої вимоги, позивач посилався на положення ст. 1212 ЦК України, оскільки договір позики між ним та відповідачкою так укладено і не було.

Так, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами укладався договір позики на суму 7 600 грн.

Посилання ОСОБА_1 на те, що між нею та позивачем існувала усна домовленість, що є правовою підставою виникнення договірних відносин між сторонами не є належним доказом укладення договору позики, оскільки положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відтак, враховуючи відсутність правової підстави набуття грошових коштів у розмірі 7 600 грн., зокрема укладення договору позики між сторонами, такі кошти в силу положень ст. 1212 ЦК України є безпідставно набутим майном.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення грошових коштів у сумі 7 600 грн. як безпідставно набуті.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 1212 ЦК України є необґрунтованими, а тому на увагу судової колегії не заслуговують.

Посилання відповідачки на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 02.10.2013 по справі № 6-88цс13, в якій зазначено про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України можна взяти до уваги.

Висновок Верховного Суду України у справі № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, висловлений у справі, де не є тотожними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, з даною справою, що переглядається в апеляційному порядку, а тому не є обов'язковим до застосування при ухваленні оскаржуваного рішення.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, розмір процентів за користування грошовими коштами за період з 01.07.2013 по 22.04.2016 складає 3500 грн. 37 коп. (а.с. 63).

Ураховуючи, що обставини отримання відповідачкою коштів у сумі 7 600 грн. як безпідставно набутих та користування ними не спростовано належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення процентів за користування коштами у сумі 3500,37 грн. з підстав, передбачених ст. 536, 1214 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами заявлено поза межами строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення пені (процентів за користування коштами) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти позивачем було перераховано на рахунок відповідачки 29.04.2013.

Статтею 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За приписами ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності спливає 30.04.2016.

Позивач звернувся до суду з позовом 15 липня 2013 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Таким чином, строк позовної давності не сплив, як зазначає відповідачка, а перервався, про що свідчить звернення позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що стягнення відсотків за користування коштами призвело до подвійної відповідальності відповідача перед позивачем.

Обґрунтовуючи доводи в цій частині ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.09.2013 з її стипендії у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» утримувалися кошти. Протягом семи місяців з неї було стягнуто 990,00 грн. Вважала, що стягнення даних коштів, а також ухвалення рішення про стягнення відсотків у сумі 3500,37 грн. призведе до подвійної відповідальності відповідача перед позивачем.

Так, положеннями статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Разом з цим, стягнення судом першої інстанції відсотків за користування коштами не свідчить про недотримання судом положень закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, оскільки як вбачається з матеріалів справи заочне рішення суду від 17.09.2013, на виконання якого здійснювалося стягнення коштів з ОСОБА_1 скасовано ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року та справу призначено до розгляду спочатку, а тому таке рішення не підлягає виконанню.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надав до суду першої інстанції Договір № 01/05-2013 про надання юридичної допомоги від 30.05.2013, розрахунок вартості робіт/наданих послуг адвоката, Акт виконаних робіт/наданих послуг та квитанцію № 844705 від 16.09.2013, в якій зазначено про вартість та оплату послуги на суму 2079 грн. (а.с. 20-22).

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В розрахунку витрат на правову допомогу ОСОБА_3 у даній справі адвокатом Крільом Ю.А. наведено розрахунок витрат з надання послуг адвоката. В розрахунку зазначено, що адвокатом Крільом Ю.А. надано юридичні послуги, а саме: консультація з питання безпідставно набутого майна (150 грн.); написання та відправка листа (50 грн.); вивчення, перевірка, законодавства та змін до нього, аналіз статей, листів, рекомендацій (800 грн.); написання позовної заяви та підготовка необхідного пакету документів (600 грн.); підготовка до судового засідання (100 грн.); добові на відрядження до м. Києва (229 грн.), що в загальному розмірі становить 1929 грн.

В розрахунку витрат на правову допомогу також зазначено про участь адвоката Кріля Ю.А. в судових засіданнях, загальний час яких складає 30 хвилин, з розрахунку 300 грн. за 1 годину.

Так, журналом судового засідання від 17.09.2013 підтверджується, що адвокат Кріль Ю.А. приймав участь в судовому засіданні.

Ураховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та дійшов вірного висновку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2079 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/11311/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8476/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.