АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 654/3304/16-ц Головуючий в І інстанції Сіянко В.М. Номер провадження 22ц - 791/919/2017 Доповідач: Бугрик В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Бугрика В.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Семиженка Г.В.

секретаря Рябченко А.А.

за участю прокурора Волкової Н.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 20 березня 2017 року у справі за позовом керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області до Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, про визнання недійсним рішення та державних актів,

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави про визнання недійсним (незаконним) рішення Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області № 471 від 18.01.2008 року «Про надання у власність земельних ділянок громадянам в с. Залізний Порт» та визнання недійсними, виданих на підставі зазначеного вище оспорюваного рішення наступних державних актів: серія ЯЕ № 934277 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0806 га на ім'я ОСОБА_7;

серія НОМЕР_1 від 21.02.2008 на право власності на земельну ділянка площею 0,0806 га на ім'я ОСОБА_27;

серія НОМЕР_2 від 21.02.2008 на право власності на земельну ділянку площею 0,0806 га на ім'я. ОСОБА_3;

серія НОМЕР_3 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0507 га на ім'я ОСОБА_28;

серія НОМЕР_4 від 05.06.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0843 га на ім'я ОСОБА_29;

серія НОМЕР_5 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0843 га на ім'я ОСОБА_2

серія НОМЕР_6 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0842 га на ім'я ОСОБА_11;

серія НОМЕР_7 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га на ім'я ОСОБА_12;

серія НОМЕР_8 від 06.08.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га на ім'я ОСОБА_10,

серія НОМЕР_9 від 20.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га на ім'я ОСОБА_6;

серія НОМЕР_10 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га на ім'я ОСОБА_30;

серія НОМЕР_11 від 27.03.2008 року на земельну ділянку площею 0,0500 га на ім'я ОСОБА_5;

серія НОМЕР_12 від 21.02.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га на ім'я ОСОБА_16;

серія НОМЕР_13 від 01.07.2008 року на право власності на земельну ділянку 0,0802 га на ім'я ОСОБА_13;

серія НОМЕР_14 від 01.07.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0821 га на ім'я ОСОБА_14

Прокурор посилається на те, що спірні земельні ділянки, розташовані у межах населеного пункту с. Залізний Порт Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області по вул. Морській, не перебували у державній власності, останні за приписами ч. 2 ст. 83, ст. 122 Земельного кодексу України на час надання перебували у комунальній власності Новофедорівської сільської територіальної громади, представницьким органом якої, у тому числі з питань представництва і захисту інтересів громади, є Новофедорівська сільська рада Голопристанського району Херсонської області. Вказує, що під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного 23.09.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002168 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 367 КК України встановлено факт протиправного надання у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального дачного будівництва в с. Залізний Порт Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. 29.07.2016 року на адресу Голопристанського районного суду Херсонської області скеровано обвинувальний акт відносно ОСОБА_31 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. 07.09.2016 року кримінальне провадження розглянуто, факт вчинення ОСОБА_32 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України підтверджено ухвалою суду. Зокрема встановлено, що рішенням Новофедорівської сільської ради № 400 від 14.09.2007 року, ОСОБА_7, ОСОБА_27 та іншим (всього 15 чол.) відповідачам, надано дозволи на розробку проектів відводу земельних ділянок у власність громадянам для індивідуального дачного будівництва в селі Залізний Порт по вул. Морській в районі бази відпочинку «Макіїввугілля» із земель рекреаційного призначення. Рішенням Новофедорівської сільської ради № 471 від 18.01.2008 року ОСОБА_7, ОСОБА_27 та іншим відповідачам затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва в селі Залізний Порт по вул. Морській в районі бази відпочинку «Макіїввугілля» із земель рекреаційного призначення. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 та іншим фізичним особам відповідачам по даній справі видано оспорювані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки по вул. Морській, с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області. Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22.08.2016 право власності на земельні ділянки зареєстровані за наступними громадянами:

земельна ділянка площею 0,0806 га, кадастровий номер НОМЕР_15 зареєстрована як спільна часткова власність, 1/2 за ОСОБА_20 та 1/2 за ОСОБА_19;

земельна ділянка площею 0,842 га, кадастровий номер НОМЕР_16, зареєстрована як спільна часткова власність, 1/4 частина за ОСОБА_22, 1/4 за ОСОБА_23;

земельна ділянка площею 0,0802 га, кадастровий номер НОМЕР_17, зареєстрована як спільна часткова власність, 1/2 частина за ОСОБА_18, 1/2 частина за ОСОБА_20;

земельна ділянка площею 0,0802 га, кадастровий номер НОМЕР_18, зареєстровано за ОСОБА_17;

земельна ділянка площею 0,0802 га, кадастровий номер НОМЕР_19, зареєстровано за ОСОБА_17;

земельна ділянка площею 0,0802 га, кадастровий номер НОМЕР_20, зареєстровано за ОСОБА_21;

земельна ділянка площею 0,0802 га, кадастровий номер НОМЕР_21, зареєстровано ОСОБА_21

Земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_22 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані.

Згідно висновку № 18/16 оціночно-земельної експертизи від 11.05.2016 року ринкова вартість вказаних земельних ділянок станом на січень 2008 року становить 3 313 596 грн. Надання земельних ділянок у приватну власність проведено органом місцевого самоврядування з порушенням вимог водного та земельного законодавства, а тому являється незаконним. У відповідності до приписів ст. ст. 19, 20 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, зокрема: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земельних ділянок до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Відповідно до ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Частиною 5 статті 88 ВК України передбачено, що уздовж морів і навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У відповідності до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затверджених наказом Мінприроди від 05.11.04 р. № 434 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.11.04р. за № 1470/10069, при відведенні (наданні) спірних земельних ділянок не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним Порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови КМУ № 486 від 08.05.96 р. «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності у них», із урахуванням конкретної ситуації. Згідно із пунктом «г» ч. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. У відповідності до приписів ч. 4 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Рішенням Новофедорівської сільської ради від 24.07.2007 року № 301 затверджено Генеральний план забудови с. Залізний Порт, розроблений НДУ «Дніпромісто». Згідно з пояснювальною запискою до Генерального плану забудови (розділ 5 «Еколого-містобудівне обґрунтування проектних рішень» глави V «Архітектурно-планувальна організація території», абзац «Планувальні обмеження» аркуші 32 та 33) проектною організацією, визначено наявність прибережної захисної смуги с. Залізний Порт, проте не встановлено її фактичну або умовну протяжність, а лише процитовано положення ч. 3 ст. 88 ВК України. У графічній частині містобудівної документації опорному плані, прибережну захисну смугу не визначено. Окрема схема планувальних обмежень, у тому числі з відображенням зони прибережної захисної смуги, до містобудівної документації не складалась. Таким чином Генеральним планом передбачено прибережну захисну смугу с. Залізний Порт, проте не встановлено її розміри, не визначено зону охоплюваної такою смугою території. Крім того, за інформацією Новофедорівської сільської ради, передбачений частиною 2, рішення Новофедорівської сільської ради від 24.07.2007 року №301 план подетальної забудови прибережної зони с. Залізний Порт з урахуванням існуючої забудови, а також інша містобудівна документація, якою встановлено (конкретизовано) прибережну захисну смугу населеного пункту та режим її використання (зонування), на час відчуження спірних земельних ділянок не розроблялась та не приймалась. Враховуючи, що у межах населеного пункту с. Залізний Порт на час прийняття спірного рішення передбачено, але не встановлено прибережну захисну смугу, щодо встановлення розмірів останньої, Новофедорівською сільською радою при вирішенні питання про розпорядження земельних ділянок зобов'язані були враховувати умовну прибережну захисну смугу, розміри (протяжність) якої передбачена ч. 24 ст. 88 ВК України. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом та її наявність передбачена Генеральним планом забудови с. Залізний Порт. Згідно інформації Відділу Держгеокадастру у Голопристанському районі № 10-28-0.5-3327/2-15 від 17.09.2015 року, наданої відповідно до відомостей Національної кадастрової системи орієнтовна відстань від урізу води Чорного моря до спірних земельних ділянок складає:

кадастровий номер НОМЕР_15 площа 0,0806 га відстань 38 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_23 площа 0,0806 га відстань 40 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_24 площа 0,0507 га відстань 35 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_25 площа 0,0843 відстань 34 метри;

кадастровий номер НОМЕР_26 площа 0,0843 га відстань 36 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_16 площа 0,0842 відстань 38 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_17 площа 0,0802 га відстань 68 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_27 площа 0,0802 га відстань 74 метри;

кадастровий номер НОМЕР_18 площа 0,0802 га відстань 72 метри;

кадастровий номер НОМЕР_28 площа 0,0500 га відстань 66 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_19 площа 0,0802 га відстань 63 метри;

кадастровий номер НОМЕР_20 площа 0,0802 га відстань 63 метри;

кадастровий номер НОМЕР_21 площа 0,0821 га відстань 34 метри;

кадастровий номер НОМЕР_29 площа 0,0802 га відстань 67 метрів;

кадастровий номер НОМЕР_30 площа 0,0806 га відстань 38 метрів.

Викладене також підтверджується планом-схемою з Національної кадастрової системи, виготовленої сертифікованим інженером-землевпорядником. Тобто вказані земельні ділянки входять у нормативно визначену 2-х кілометрову прибережну захисну смугу Чорного моря. Враховуючи викладене, відчужені 15 громадянам земельні ділянки, загальною площею 1,1586 га, знаходяться у прибережній захисній смузі Чорного моря. Порушення порядку передачі у власність земельних ділянок, зокрема ст. 60 ЗК України, ст.ст. 88-91 ВК України є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 16, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 21 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає нормам закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із приписами ч. 1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на вказане прокурор приходить до висновку, що рішення Новофедорівської сільської ради Голопристанського району № 471 від 18.01.2008 року «Про надання у власність земельних ділянок громадянам у с. Залізний Порт» суперечить приписам ст. ст. 20, 54, 84, 122 ЗК України та ст. ст. 3, 4, 88 ВК України і тому у відповідності до ст. 21 Земельного кодексу України підлягає визнанню недійсним (незаконним) і тому прокурором заявлено вимогу про визнання незаконним рішення Новофедорівської сільської ради Голопристанського району, на підставі якого громадянами отримано державні акти, ставиться питання про визнання недійсними документів державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на його підставі.

Рішенням суду в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Херсонської області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неповно дослідив наявні у справи докази, у зв'язку з чим дійшов необґрунтованого рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що рішенням Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 14.09.2007 року № 400 відповідачам було надано дозвіл на виготовлення проектів відводу земельних ділянок у власність в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області по вул. Морська в районі бази відпочинку «Макіїввугілля» із земель рекреаційного призначення (т. 1 а. с. 22). Даний проект був виготовлений і погоджений із відповідними органами, установами та організаціями, проведена державна експертиза землевпорядної документації (т. 1 а. с. 62-67) та рішенням Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 18.01.2008 року № 471 затверджений (т. 1 а. с. 23). Цим же рішенням сільська рада надала у власність відповідачам наступні земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області по вул. Морська в районі бази відпочинку «Макіїввугілля», і на підставі зазначеного оспорюваного прокурором рішення сільської ради відповідачі отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 24.04.2007 року № 301 був затверджений генеральний план забудови с. Залізний Порт (т. 1 а. с. 71-73), відповідно до якого цільове призначення земельних ділянок, виділених відповідачам, визначено як землі рекреаційного призначення, які перебували у комунальній власності та знаходяться в межах с. Залізний Порт, що також було підтверджено під час огляду в судовому засіданні графічних матеріалів до генерального плану с. Залізний Порт.

У позовних вимогах прокурор наголошував, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1 Водного кодексу України (ВК України) в редакції станом на 18.01.2008 року прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; уріз води - межа води на березі водного об'єкта (берегова лінія). У відповідності до ст. 88 ВК України (в редакції станом на 18.01.2008 року) з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно пунктів 1-5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1996 року № 486 (в редакції станом на 18.01.2008 року) цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них.

Водоохоронні зони встановлюються для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно генерального плану забудови с. Залізний Порт (який є містобудівною документацією) передбачено прибережну захисну смугу вздовж урізу води Чорного моря, розмір та межі якої за окремим проектом землеустрою не визначений. Тобто, чинним на момент прийняття оспорюваного рішення сільською радою законодавством України було передбачено виняток щодо розміру прибережної захисної смуги уздовж морів в межах існуючих населених пунктів із загального правила про розмір прибережної захисної смуги уздовж морів у розмірі не менше 2 км, викладеного у ст. 88 ВК України, який встановлюється виходячи із містобудівної документації (ст. 60 ЗК України) та з урахуванням конкретних умов, що склалися (ст. 88 ВК України).

Згідно п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Отже, за системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень статті 88 ВК України, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку, а право власності має абсолютний характер та є непорушним. Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст. ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Ст. 140 ЗК України визначено вичерпні підстави для припинення права власності на земельну ділянку, якими є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. У статті 143 ЗК України наведено підстави для примусового припинення, яке здійснюється у судовому порядку, у якій відсутній такий спосіб припинення права власності на земельну ділянку як визнання недійсним державного акту.

В ході судового розгляду справи позивач не вказав на жодну із перелічених в ст. 140, 143 ЗК України правову підставу, яка могла б слугувати припиненню права власності на землю. Припинення права власності відповідачів на земельну ділянку та можливе подальше її витребування у них призведе до порушень конституційних прав та свобод, що є неприпустимим з огляду на норми ст. 41 Конституції, ч. 1 ст. 321 ЦК, з якими право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідачі громадяни України не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність та законність висновку державної експертизи землевпорядної документації № 3052 від 13.12.2007 року, правильність та законність погодження проекту відведення земельних ділянок у власність інспекцією охорони довкілля Північно-Західного регіону Чорного моря, правильність та законність рішення органу місцевого самоврядування, уповноваженого законом здійснювати розпорядження земельними ділянками як орган уповноважений власником, цілком покладалися на законність та правильність рішень уповноважених державою органів, а тому у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції мають право на законне та обґрунтоване очікування правомірності свого володіння майном, набутим за рішеннями уповноважених державою органів, а тому позбавлення їх такого права, на думку суду, є неправомірним втручанням у мирне володіння майном особами, що є порушенням статті 1 Протоколу 1 до Конвенції.

Стосовно строків подачі прокурором позивних вимог, колегія суддів зазначає, що на підставі частини першої статті 261 Цивільного Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлено, що доводи позивача про те, що він довідався про прийняття Новофедорівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області оспорюваного рішення № 471 від 18.01.2008 року «Про надання у власність земельних ділянок громадянам в с. Залізний Порт» лише під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №002168 від 22.09.2015, у зв'язку із чим строк позовної давності не пропущено, не відповідає дійсності та спростовується наданими представником сільської ради копіями вимоги прокурора Голопристанського району Херсонської області від 12.09.2011 року № 97/3976 вих.11 та виконання такої вимоги прокурора Новофедорівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області (т. 3 а. с. 56-57), відповідно до якої 14.09.2011 року (про що проставлено штамп прокуратури про прийняття вхідної кореспонденції) прокуратурі Голопристанського району Херсонської області Новофедорівською сільською радою надано, серед іншого, схему території с. Залізний Порт, чергові карти с. Залізний Порт з додаванням відомостей про власників, землекористувачів земельних ділянок в с. Залізний Порт. Тобто саме з 14.09.2011 року позивач довідався або міг довідатися про порушення, на його домку, чинного законодавства України при наданні спірних земельних ділянок у власність відповідачам, і саме з цього дня, на думку суду, слід відраховувати перебіг позовної давності для звернення з даним позовом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні даного спору необхідно врахувати висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04). Зокрема, пункт 71, де зазначено, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Судом встановлено, що позов подано з порушенням строків позовної давності, про застосування наслідків подана заява в суді першої інстанції, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, відмовити у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності можливо лише у разі доведеності позовних вимог.

Колегія суддів наголошує, що за своєю суттю вимоги прокурора спрямовані на припинення права власності на землю та позбавлення права власності на нерухоме майно набутого громадянами у 2008 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що є порушенням норм міжнародного права з прав людини. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішені питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та оцінивши докази в їх сукупності, мав дійти обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог не в зв'язку з пропуском строків позовної давності, а по суті вимог в зв'язку з їх недоведеністю.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності рішення селищної ради про надання дозволу на розробку проекту спірної земельної ділянки та незаконність виникнення права власності на неї, судовою колегією до уваги не приймаються, як позбавлені правового обґрунтування.

Так, відповідно до вимог закону в межах населених пунктів віднесення земельної ділянки до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а такого рішення про віднесення до земель водного фонду не ухвалювалось. У разі ж відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг, орієнтовні розміри та межі водоохоронних зон в населених пунктах визначаються з урахуванням нормативних розмірів прибережних смуг, визначених ст. 88 ВК України та відповідно до постанови КМУ №486 від 08.05.1996 року з огляду на конкретну ситуацію щодо умов забудови населеного пункту. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 р. №6-16цс14 та є обов'язковою для всіх судів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції не спростовують, не містять посилань на нові засоби доказування, які б могли вплинути на вирішення спору по суті.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, тому нема жодних підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області відхилити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 20 березня 2017 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.В. Бугрик

Судді: Л.В. Базіль

Г.В. Семиженко