АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/ 1177 /2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Москаленко К.О.
Справа №757 /365/15-ц Доповідач - Мараєва Н.Є
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 р.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором позики та штрафних санкцій

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 р. частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та штрафних санкцій.

Так, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 8.04.2011 р. в загальному розмірі 4 465 649,88 грн., яка складається: суми заборгованості в розмірі 1 935 023,90 грн., процентів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 2 022 497,57 грн., за період з 8.01.2011 р. по 2.11.2015 р.; штрафних санкцій в розмірі 277 026,50 грн. з розрахунку 7% від невиплаченої суми позики в розмірі 3 957 521,47 грн. та 3% річних в розмірі 231 101,91 грн. від простроченої суми позики в загальному розмірі 4 234 547,97 грн. за період з 8.01.2014 р. по 2.11.2015 р.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 090 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 08.04.2011 р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір позики у письмовій формі, за яким позивач надав відповідачці позику - грошові кошти у розмірі 1 935023,90 грн., що є еквівалентом 242 950 доларів США за курсом НБУ на дату підписання даного Договору (100дол.США=796,47грн.), а відповідачка зобов'язалася повернути позивачу зазначені грошові кошти, а також виконувати всі інші зобов'язання в порядку та у строки, передбачені цим Договором з кінцевим терміном повернення до 08.01.2012 р.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №1406 (а.с.7-8).

Згідно п.2.1 Договору грошові кошти, передбачені п.1.1 даного Договору, передаються позивачем відповідачці готівкою в момент підписання цього договору.

Згідно п.3.2 Договору якщо позичальник не поверне грошові кошти в термін до 08.01.2012 р., він повинен повернути позивачеві грошові кошти в сумі 1 935023,90 грн., що є еквівалентом 242 950 доларів США за курсом НБУ на дату підписання даного Договору (100дол.США=796,47грн.) разом зі штрафними санкціями, що будуть нараховані з розрахунку 7 (сім) відсотків від невиплаченої суми на протязі двох років з 08.01.2012 р.

Відповідно до п.3.3 Договору сума позики (відповідна її частина) вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позивача або передачі позивачу готівкою, а факт готівкового розрахунку підтверджується письмовою заявою позивача про розрахунок з ним, який є невід'ємною частиною цього Договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. ( ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК).

Так, протягом розгляду справи судом не було встановлено, що вказаний договір оспорювався з цих обставин та підстав в порядку ч.1 ст.1051 ЦК України, і доказів цього матеріали справи не містять, тому, суд правильно вражав доводи відповідачки та її представника про те, що договір позики був укладений під впливом тяжкої обставини безпідставними та необгрунтованими.

Тому, виходячи з вимог ч.2 ст.1051 ЦК України та ч.2 ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, суд першої обґрунтовано вважав доведеним той факт, що грошові кошти у розмірі 1 935023,90 грн. були передані відповідачці на підставі належним чином підписаного договору позики, відповідно до умов якого грошові кошти у вказаному розмірі передаються відповідачу в момент підписання цього договору, та не прийняв відповідних заперечень сторони відповідача, оскільки, жодних належних та допустимих доказів своїх заперечень стороною відповідача не надано.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що не можуть бити взяті до уваги посилання відповідачки та її представника на відсутність розписки або документу, що підтверджують, як на їх думку, факт отримання відповідачкою грошових коштів, оскільки, факт підписання відповідачкою ОСОБА_1 договору позики є належним доказом отримання нею від позивача ОСОБА_2 позики в сумі 1 935023,90 грн., що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Що стосується доводів сторони відповідача щодо іншої правової природи договору позики, яка на думку відповідачки, була гарантією зобов'язання інвестувати в повному обсязі у будівництво будинку, що знаходиться у коттеджному містечку «Северинівка», то належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів відповідачкою суду не надано.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки, відповідачкою не виконано умов договору, то відповідно до ст.ст.610, 612, 1048-1050 ЦК України позикодавець, тобто, позивач має право на отримання від позичальника суми боргу із встановленими відсотками, пенею згідно укладеного договору чи закону.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого про те, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення суми основного боргу - 1 935 023,90 грн. процентів в розмірі подвійної обліком ставки НБУ в сумі 2 022 497,57 грн., штрафних санкцій в сумі 277 026 грн. з розрахунку 7% невиплаченої суми позики. Судом належно з»ясовано обставини справи у цій частині, дана належна оцінка доказам; висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують. Тому, підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачається.

Що стосується стягнення суми 231 101 грн. - 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, то судова колегія вважає, що ця сума не підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, оскільки, згідно вимог вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»заний сплатити суму борг, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, з п.3.2. Договору позики вбачається, що за неповернення грошей у встановлений термін позичальнику встановлено штрафні санкції у розмірі 7% від невиплаченої суми.

Таким чином, за невиконання умов договору самим договором встановлено штрафні санкції, тому, судова колегія вважає, що стягнення 3% річних суперечить вимогам ч.2 ст.625, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим, тому, воно підлягає скасуванню цій частині із постановленням нового рішення про відмову з задоволенні позову в цій частині.

У зв»язку із скасуванням рішення в цій частині підлягає зменшенню загальна сума боргу з 4 465 649,88 грн. до 4 234 547,89 грн., а рішення в цій частині - зміні.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 р. - скасувати в частині стягнення 3% річних і в цій частині постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних - відмовити повністю.

Зменшити загальну суму стягнення з 4 465 649,88 грн. до 4 234 547,89 грн., змінивши рішення в цій частині; в решті рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :