АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року позивачка звернулася із зазначеним позовом, уточнивши який, зазначила, що 23 лютого 2015 року був укладений договір за яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Зазначала, що бажала укласти договір оренди вищевказаної квартири замість договору дарування, з 12 до 13 лютого 2015 року перебувала на лікуванні у медичному центрі «Добробут» де позивачці була зроблена операція, емоційний та психічний стан позивачки після лікування та операції обтяжувався несприятливими (конфліктними) сімейними обставинами за допомогою у вирішенні яких позивачка зверталась до відповідача, надання такої допомоги останній пов'язував із передачею в оренду вищевказаної квартири. Тому, вважала, що уклала договір під впливом тяжких обставин, а відповідач ввів позивачку в оману щодо намірів складання договору дарування та приховав природу укладеного правочину, підмінивши договір оренди договором дарування.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на положення ст.ст. 229, 230, 233, 717, 728 ЦК України, позивачка просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 23 лютого 2015 року за реєстровим № 1171.(а.с. 1-5, 37)

Відповідач проти позову заперечував за його безпідставністю. (а.с. 47-49)

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. заперечень проти позову не зазначив. (а.с. 99)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення. (а.с.147-151)

В апеляційній скарзі позивач посилалася на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин та доказів якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. (а.с.154-155)

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_5 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком про що у справі є докази. Належне сповіщення позивачки ОСОБА_1, її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції не заперечував. (а.с. 184-188)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко Ю.П. за реєстровим № 1171.(а.с. 104-106, 115)

23 лютого 2015 року, за замовленням ОСОБА_1, ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» був наданий звіт про оцінку майна - вищевказаної квартири. В цьому ж звіті зазначено, що мета та використання оцінки - для оподаткування доходу, отриманого під час дарування майна. (а.с. 110-114)

23 лютого 2015 року був укладений договір за яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Право власності ОСОБА_2 на вищевказану спірну квартиру було зареєстровано встановленим порядком.(а.с. 100, 117-118)

За пунктом 7 цього Договору, сторони визначили, що прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Вказане свідчить про те, що передача квартири відбулась.

Колегія суддівперевірила доводипозивачки провизнання оспорюваногоправочину недійсним, які заявленіодночасно зтрьох підстав:ст. 229(вчинення правочинупід впливомпомилки), 230 (вчинення правочину під впливом обману), 233 (вчинення правочину підвпливом тяжкої обставини) ЦК України та відхилила їх, враховуючи наступне.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання зацільовимпризначенням.Помилкащодомотивівправочинунемаєістотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2953цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

За змістом вищевказаних норм матеріального права, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За пунктом 9 оспорюваного позивачкою Договору дарування від 23 лютого 2015 року нотаріусом було роз'яснено сторонам правочину, у т.ч. особисто ОСОБА_1 зміст ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 334, 377, 640, 717-728 ЦК України.(а.с.100)

Цих обставин та факту підписання Договору дарування від 23 лютого 2015 року позивачка ОСОБА_1 в суді не заперечувала.

Клопотань про виклик і допит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. з приводу вищевказаних обставин укладення оспорюваного правочину, зокрема, роз'яснення сторонам правочину вищевказаних норм ЦК України та правових наслідків правочину, представники сторін не заявляли і в суді апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів врахувала, що позивачка не є людиною похилого віку та в справі відсутні докази, що за станом здоров'я позивачка потребувала догляду, або сторонньої допомоги на час укладення нею оспорюваного правочину.

За таких обставин, колегія суддів визнала неспроможними доводи позивачки, що вона не розуміла значення своїх дій та юридичну природу договору дарування, оскільки бажала укласти договір оренди (з правом суборенди на 4 роки) вищевказаної квартири замість договору дарування.

Обґрунтовуючи визнання недійсним правочину з підстав ст. 230 (вчинення правочину під впливом обману) ЦК України, позивачка зазначала, що відповідач ввів позивачку в оману щодо намірів укладення договору дарування та скрив істинну природу укладеного правочину, підмінивши договір оренди, договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Проте доводи позивачки про недійсність правочину як такого, що вчинений внаслідок обману, фактично стосуються мотивів укладеного позивачкою правочину з посиланням на бажання укласти з відповідачем договір оренди через нібито існуючу домовленість з відповідачем про здійснення останнім заходів впливу на органи МВС з метою притягнення ОСОБА_7 (брат позивачки) до відповідальності за побиття останнім ОСОБА_8 (мати позивачки).

Поряд з цим, об'єктивних доказів існування таких обставин і домовленостей на час укладення оспорюваного договору дарування, позивачкою не надано і судом таких не встановлено.

В той же час, за наявними у справі доказами, за замовленням ОСОБА_1 23 лютого 2015 року ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» був наданий звіт про оцінку майна - вищевказаної квартири. В цьому ж звіті зазначено, що мета та використання оцінки - для оподаткування доходу, отриманого під час дарування майна. (а.с. 110-114)

Замовлення позивачкою цього звіту із зазначенням мети його використання саме для оподаткування доходу, отриманого під час дарування майна, спростовує вищевказані доводи позивачки про вчинення оспорюваного нею правочину під впливом помилки і обману.

Оскільки позивачкою не наведено і судом першої інстанції не встановлено наявності обставин обману позивачки на час укладення нею Договору дарування від 23 лютого 2015 року, колегія суддів визнала вказані доводи позивачки неспроможними.

Обґрунтовуючи визнання недійсним правочину з підстав ст. 233 (вчинення правочину під впливом тяжкої обставини) ЦК України, позивачка зазначала, що з 12 до 13 лютого 2015 року перебувала на лікуванні у медичному центрі «Добробут» де позивачці була зроблена операція, емоційний та психічний стан позивачки після лікування та операції обтяжувався несприятливими (конфліктними) сімейними обставинами.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Відповідно до наданих позивачкою медичних документів, виписки з медичної карти № 126, ОСОБА_1 дійсно перебувала 12 та 13 лютого 2015 року на лікуванні в медичному центрі «Добробут» де їй була зроблена операція та 13 лютого 2015 року позивачка була виписана з рекомендацією амбулаторного лікування.(а.с. 37, 73-74)

Відповідно до довідки ОСОБА_8 зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправних дій її сина ОСОБА_7 (а.с. 81-82, 121-123)

Зазначений у медичній карті діагноз та характер проведення оперативного лікування, як і зазначені позивачкою обставини сімейного конфлікту (побиття ОСОБА_7 - ОСОБА_8) не дають підстав для об'єктивного висновку суду, що через їх наявність і на вкрай невигідних умовах позивачка ОСОБА_1 вимушена була укласти 23 лютого 2015 року оспорюваний нею договір дарування.

При цьому, колегія суддів врахувала, що позивачка ОСОБА_1 в позовній заяві та в письмових поясненнях до апеляційного суду, підписаних її представником ОСОБА_4, не заперечувала факт знайомства та наявності певних відносин (дружніх, довірливих стосунків) з відповідачем ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного правочину, а припинення таких, саме по собі, не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. (а.с. 1-2, 190-201)

Показанням свідків, допитаних районним судом, в оскаржуваному позивачкою рішенні дана належна оцінка.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на порушення прав малолітніх дітей укладенням оспорюваного правочину, колегія суддів відхилила, оскільки, подана у цьому провадженні позовна заява, таких підстав визнання вищезазначеного правочину недійсним не містить. (а.с. 1-2)

Посилання позивачки на вчинення відповідачем дій, які мають ознаки шахрайства колегія суддів відхилила, оскільки факти притягнення відповідача до відповідальності у 2011 році не можуть бути враховані у цій справі щодо обставин вчинення правочину 23 лютого 2015 року.(а.с. 137-138) При цьому, позивачка не позбавлена права звертатись за переглядом рішення суду першої інстанції у випадку набрання законної сили вироком у кримінальній справі щодо зазначених позивачкою обставин.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова

Справа № 22-ц/796/8301/2017

Унікальний номер 755/3863/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Астахова О.О.

Доповідач Левенець Б.Б.