Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 04 січня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким вона дала в борг ОСОБА_4 296 000 грн зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 04 січня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 04 січня 2011 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір застави зі змінами та доповненнями до нього від 01 червня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_5 передав в заставу автомобіль марки RENAULT, 1998 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3; напівпричіп бортовий марки KAISER, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль марки RENAULT, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4; напівпричіп бортовий марки ПП, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2.

Також 04 січня 2011 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався у повному обсязі солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним вище договором позики.

У подальшому ОСОБА_5 відчужив автомобіль марки RENAULT, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 та напівпричіп бортовий марки ПП, 1998 року випуску, державний реєстраційний номерНОМЕР_2, ОСОБА_6, який в подальшому відчужив вказані транспортні засоби ОСОБА_7

Звертала увагу на те, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року в розмірі 556 682 грн 68 коп., яке до цього часу не виконане.

Зазначала, що ОСОБА_5, як майновий поручитель, продав належні йому транспортні засоби та 02 травня 2015 року, в рахунок виконання зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року, сплатив їй 238 392 грн.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути солідарно з відповідачів 65 201 грн 05 коп. заборгованості за процентами за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, 24 247 грн 60 коп. пені на несплачені відсотки за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, 70 503 грн 14 коп. пені на несплачену суму позики за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, а всього в сумі 159 951 грн 79 коп., а також стягнути з ОСОБА_5, як солідарного боржника, 556 682 грн 68 коп. заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 04 січня 2011 року.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року в сумі 65 201 грн 05 коп. за процентами за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, 24 247 грн 60 коп. пені за несплаченими відсотках за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року, 70 503 грн 14 коп. пені за несплаченій позики за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року, а всього 159 951грн 79 коп.

У рахунок солідарного виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року у справі №751/1164/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року в сумі 556 682 грн 68 коп.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 04 січня 2011 року в сумі 159 951 грн 79 коп.; стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 04 січня 2011 року в сумі 556 682 грн 68 коп. в рахунок солідарного виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2014 року у справі №751/1164/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів; стягнення додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року з ОСОБА_5 судового збору у розмірі 6 366 грн 59 коп., та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Компенсовано ОСОБА_5 за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, 7 579 грн судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 дала в борг ОСОБА_4 296 000 грн зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 04 січня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики 04 січня 2011 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір застави зі змінами та доповненнями до нього від 01 червня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_5 передав в заставу позивача: автомобіль марки RENAULT, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3; напівпричіп бортовий марки KAISER, 1992 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки RENAULT, 2000 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4; напівпричіп бортовий марки ПП, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 04 січня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язався солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним вище договором позики.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року в розмірі 556 682 грн 68 коп.

Вказане рішення не виконане.

У подальшому ОСОБА_5 відчужив автомобіль марки RENAULT, 2000 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4,та напівпричіп бортовий марки ПП, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2,ОСОБА_6

На даний час вказані автомобілі перебувають у власності ОСОБА_7, що підтверджується довідкою УДАІ УМВС України в Чернігівській області від 09 червня 2015 року.

ОСОБА_5, як майновий поручитель, відчуживши належні йому транспортні засоби 02 травня 215 року, в рахунок виконання зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року, сплатив ОСОБА_3 238 392грн.

Також встановлено, що 26 липня 2013 року відповідачі отримали вимогу-повідомлення від позивача про порушення зобов'язання за договором позики від 04 січня 2011 року і вимогою в 10-ти денний термін з дня отримання вимоги погасити прострочену заборгованість за даним договором.

06 січня 2014 року ОСОБА_5 отримав вимогу-повідомлення ОСОБА_3 датовану 06 січня 2013 року якою остання повідомила, що умови договору позики від 04 січня 2011 року не виконані, а тому вона вимагає дострокове стягнення боргу за рахунок реалізації заставного майна у примусовому порядку згідно розділу 6 договору застави.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано доказів виконання зобов'язання ОСОБА_4 за договором позики від 04 січня 2011 року, а отже відповідно до вимог ст. ст. 526, 543, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості в загальній сумі 159 951 грн 79 коп. підлягають задоволенню.

При цьому, задовольняючи вимогу про стягнення з ОСОБА_5, як солідарного боржника, заборгованості за рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2014 року, суд зазначив, що відсутні підстави визначені ч. 4 ст. 559 ЦПК України для припинення поруки і поручитель має відповідати за зобов'язаннями, що виникли з договору позики від 04 січня 2011 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог до поручителя та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що порука ОСОБА_5 припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦПК України, оскільки рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року встановлено, що останній платіж на виконання договору позики здійснено ОСОБА_4 18 вересня 2013 року, а за умовами п. 9 договору позики строк виконання зобов'язання настав 19 грудня 2013 року.

Посилаючись на те, що з позовом до поручителя позивач звернулась у квітні 2015 року, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання, порука вважається припиненою.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки ( ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З матеріалів справи та касаційного провадження вбачається, що ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року було скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2015 року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 20 листопада 2015 року, якими позов було задоволено частково.

Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія судів суду касаційної інстанції звертала увагу на те, що суди помилково вважали, що направленням 26 липня 2013 року ОСОБА_3 ОСОБА_5 вимоги, позивач змінила строк виконання основного зобов'язання, оскільки зі змісту вказаної вимоги вбачається, що ОСОБА_3 вимагала погасити прострочену заборгованість, а не повне дострокове повернення всієї суми позики, яка мала бути повернута до 04 січня 2016 року, у зв'язку з чим неправильно визначив строк виконання зобов'язання, і з якої дати ОСОБА_3 мала право звернутися з вимогою до поручителя протягом шести місяців. При цьому, судам необхідно врахувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року і чи не можна вважати звернення з даним позовом вимогою про дострокове повернення всієї суми позики.

Разом з тим у порушенням вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, апеляційним судом першої інстанції вказані вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ під час нового розгляду справи не виконані.

Посилання апеляційного суду, як на підставу припинення поруки, зокрема, на вимогу-повідомлення ОСОБА_3, датовану 06 січня 2013 року, отриману ОСОБА_5 06 січня 2014 року, якою остання повідомила, що умови договору позики від 04 січня 2011 року не виконані, а тому вона вимагає дострокове стягнення боргу за рахунок реалізації заставного майна у примусовому порядку згідно розділу 6 договору застави, є помилковими, оскільки вказане повідомлення не може вважатись вимогою про повне дострокове повернення суми позики.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, не врахувавши висновки та мотиви, викладенні в ухвалі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року, дійшов помилкового висновку про припинення поруки.

Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати, що поручитель ОСОБА_5 на виконання умов вищевказаного договору 02 травня 2015 року сплатив позикодавцю 238 392 грн, реалізувавши предмети застави.

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, зокрема, ч. 4 ст. 338 ЦПК України, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська