АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОлейникН.О.,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ПАТ «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 127 441 грн. 69 коп., з яких: 4 293,76 грн. заборгованість за кредитом; 32 299,85 грн. заборгованість за відсотками та 90 848,08 грн. пеня, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач не виконав належним чином зобов'язань за кредитним договором, в наслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача (а.с. 1, 2).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 103-105).

В апеляційній позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про припинення зобов'язань між сторонами у зв'язку з його виконанням, оскільки сплачена відповідачем на виконання рішення суду заборгованість була зарахована на часткове погашення пені, а заборгованість за тілом кредиту, процентами та пенею, залишилась непогашеною, а тому підлягає стягненню з відповідача (а.с. 108-110).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з цим, в силу вимог ч. 3 ст. 303 ЦК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог.

З вказаним висновком в повній мірі погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.03.2004 між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 4 293,76 грн., строком до 18.03.2005, на цілі зазначені в договорі, з умовою сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,75% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а Позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, що визначених Договором повертати кредит, сплачувати проценти, штрафи, пеню в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов укладеного договору і виникненням заборгованості, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за указаним кредитним договором.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2006, яке набрало законної сили, з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 19.03.2004 у розмірі 4 323,35 грн. та судовий збір у сумі 43,23 грн.

З мотивувальної частини указаного судового рішення вбачається, що банк просив стягнути заборгованість у розмірі 6 964,73 грн., яка складалася з: 4 293,76 грн. прострочена заборгованість по основному боргу, 2 182,17 грн. прострочена заборгованість по відсоткам та 488,8 грн. пеня. У зв'язку із частковою сплатою заборгованості банк зменшив позовні вимоги до 4 323,35 грн., які були задоволені (а.с. 86, 87).

Згідно квитанції від 11.04.2008 ОСОБА_4 добровільно сплачено на користь банку визначену рішенням суду заборгованість у розмірі 4 366 грн. (а.с. 88).

Звертаючись до суду з даним позовом банк повторно просив стягнути з відповідача заборгованість по основному боргу в розмірі 4 293,76 грн.

Отже, висновок суду про неможливість повторного стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості, є законним і обґрунтованим.

Щодо висновку суду про безпідставність пред'явлення вимог про стягнення відсотків та пені, то з таким висновком погодитись не можливо.

Так, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У справі, яка переглядається, кредитним договором передбачено сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто, до моменту належного виконання позичальником рішення суду про стягнення заборгованості, кредитор має право на одержання від позичальника процентів та штрафних санкцій, передбачених договором.

Разом з цим, законодавець визначив строки звернення до суду за захистом порушеного права. За загальним правилом, яке поширюється на дані правовідносини, строк позовної давності становить три роки і обчислюється з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.ст. 256, 257, 261 ч. 1). Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України закріплено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позивачем не заперечується той факт, що відповідач сплатив визначену судовим рішенням заборгованість 11.04.2008.

З даним позовом до суду банк звернувся лише 29.07.2016 (більш ніж через 8 років).

Під час розгляду справи відповідач заявив про пропуск строку позовної давності і у зв'язку з цим просив відмовити у позові (а.с. 89-91).

У відповідності з вимогами частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем не наведено жодних об'єктивних, поважних причин, які б завадили вчасному зверненню до суду за захистом цивільного права або інтересу.

Отже, висновок суду про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, є помилковим.

Таким чином, встановивши, що банк мав право на одержання від позичальника процентів та штрафних санкцій до моменту сплати заборгованості (11.04.2008), однак з вимогами про їх стягнення банк звернувся зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках та пені саме у зв'язку зі спливом позовної давності.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, приходить до висновку про скасування рішення суду лише в частині відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по відсотках та пені, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні даних вимог, однак з інших правових підстав. У частині відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення основної заборгованості по кредиту, рішення суду є законним і обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині відмови Публічному акціонерному товариству «ПРИВАТБАНК» у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по відсотках та пені - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по відсотках та пені - відмовити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині відмови Публічному акціонерному товариству «ПРИВАТБАНК» у задоволенні вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредиту - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва