Справа№340/265/17
Провадження № 2/340/179/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Бучинського А.Б.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Верховина Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 206010 грн., судових витрат.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.06.2008 ОСОБА_4 отримав від неї завдаток в розмірі 7 тис. доларів США, що підтверджується розпискою. Крім цього, 13.09.2011, 14.11.2011 та 30.11.2011 нею було перераховано відповідачу 5 тис. грн., 10 тис. грн. та 6 тис. грн. відповідно. Однак, взяті на себе зобовязання відповідач не виконав, на її вимогу від 04.04.2017 грошові кошти не повернув, а тому просить позов задовольнити. При цьому просить стягнути грошові кошти в національній валюті з урахуванням офіційного курсу іноземної валюти станом на 17.05.2017.

Крім цього, просить визнати поважними причини пропуску позовної давності для заявлених вимог, оскільки про своє порушене право вона дізналася із рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016, яким встановлено, що саме вона може звернутися до суду із заявою про стягнення коштів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вказав, що факт отримання коштів відповідачем від ОСОБА_3 підтверджується рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016, який в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню в даному процесі. Одночасно зазначив, що як вбачається із змісту розписки, відповідач отримав кошти, які виходячи із змісту положень ст.570, 571 ЦК України не можуть вважатися завдатком, а лише авансом. Оскільки аванс є лише способом платежу і не виконує забезпечувальної функції, сплачується у момент настання обовязку платежу, як попередня оплата, тому підлягає поверненню кредитором боржнику на його першу вимогу, в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором.

Однак, отримавши кошти відповідач став часто змінювати телефонні номери, тривалий час не відповідав на дзвінки, а в розмові все обіцяв укласти договір купівлі-продажу приміщень після оформлення права власності на них. А тому не виконавши взяті на себе зобовязання, був зобовязаний повернути кошти на вимогу позивача.

Крім цього переконаний, що до даних правовідносин слід застосувати правові положення ч.1 ст.1212 ЦК України, за якими особа, яка без відповідної правової підстави набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи, зобовязана повернути це майно потерпілій особі. Такі ж наслідки застосовуються у випадку того, коли підстава на якій було набуто майно, згодом відпала. Також вважає, що оскільки строк виконання зобовязання в розписці не встановлений, тому кредитор має право вимоги повернути майно у будь-який час.

Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду письмові заперечення якими просить розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Згідно з письмовими запереченнями відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що позивачем не обґрунтовано своє право на стягнення з нього коштів, так як в розписці не зазначено, що кошти він отримував саме у ОСОБА_3 Крім цього, вважає безпідставними твердження позивача, що між ними укладався договір завдатку, чи договір авансу за придбання нерухомого майна, оскільки форма і зміст розписки вказує, що укладений між ними договір є нікчемним, таким, що в порушення вимог закону укладений без дотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Відтак переконаний, що кошти отримані ним без відповідної правової підстави, тому якщо позивач вважала порушеним своє право, вправі була звернутися до суду за захистом свого права одразу після передачі коштів. Однак, позивачем подано до суду позовні вимоги після спливу позовної давності, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про наступне.

Згідно з розпискою від 24.06.2008 (а.с.4), ОСОБА_4 отримав завдаток в сумі 7 тис. доларів США 24.06.2008, як 10% від суми угоди по продажу приміщення під завод по виготовленню тирсоблоків.

При цьому, хоча в розписці не зазначено даних про особу, яка передавала грошові кошти ОСОБА_4, проте суд вважає доведеним той факт, що грошові кошти за цією розпискою передавала ОСОБА_3 виходячи з наступного.

Як вбачається із рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 (а.с.5-7), при розгляді справи за позовом чоловіка позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, судом було встановлено, і дані обставини визнавав представник відповідача ОСОБА_4, що грошові кошти в сумі 7 тис. доларів США, за розпискою від 24.06.2008 ОСОБА_4 передавала ОСОБА_3

Не зважаючи на той факт, що ОСОБА_3 не була стороною у розгляді цієї цивільної справи, з підстав передбачених ч.3 ст.61 ЦПК України, суд вважає, що встановлені рішенням суду обставини передання грошових коштів за розпискою не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, оскільки стороною у справі був відповідач ОСОБА_4, щодо якого були встановлені ці обставини.

Крім цього, як вбачається із представлених квитанцій (а.с.4) 13.09.2011, 14.11.2011 та 30.11.2011 ОСОБА_3 було перераховано на банківський рахунок відповідача ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5 тис. грн., 10 тис. грн. та 6 тис. грн. відповідно.

Даючи оцінку правовій природі існуючим правовідносинам між сторонами, суд враховує, що в розписці про передачу коштів ОСОБА_4 було зазначено про отримання грошових коштів в якості 10% від суми угоди купівлі-продажу нерухомого майна.

Частиною 1 ст. 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Проте судом встановлено, що між сторонами ні договору завдатку, ні договору купівлі-продажу не укладалося, нотаріально його не посвідчувалося, його державної реєстрації не здійснювалося.

Відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За таких обставин є очевидним висновок про те, що отримані відповідачем за розпискою грошові кошти від позивача за своєю правовою природою є авансом, а відтак обставини, якими обґрунтовуються вимоги, права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах мають визначатись відповідно до глави 83 розділу III книги п'ятої ЦПК України, зокрема щодо стягнення грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як набутих без достатньої правової підстави. І саме такі норми повинні застосовуватися при вирішенні спору.

Ці ж норми підлягають застосовуванню до правових відносин, повязаних із перерахунком позивачем на рахунок відповідача трьох сум в національній валюті, правова підстава перерахунку яких позивачем не зазначена.

При цьому, з врахуванням розяснень у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 №5, суд приходить до переконання, що відсутність посилання позивача у своїй позовній заяві на відповідну правову норму, не є визначальним для суду при вирішенні заявленого спору і застосування правильної матеріальної норми права не може призвести до порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідач без відповідної правової підстави набув у власність за рахунок позивача грошові кошти в сумі 7 тис. доларів США, 5 тис. грн., 10 тис. грн. та 6 тис. грн., а тому зобовязаний був повернути ці кошти на першу вимогу позивача.

Оскільки встановлено, що по даний час грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті, а відтак позивач вправі був відновити свої порушені майнові права шляхом стягнення грошових коштів із відповідача у зазначених розмірах.

Проте реалізація такого права позивачем не є безмежною та обмежується позовною давністю, якою відповідно до положень статті 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачем набуто за рахунок позивача майно без відповідної правової підстави, а саме 24.06.2008 грошові кошти в сумі 7 тис доларів США, 13.09.2011 грошові кошти в сумі 5 тис грн., 14.11.2011 грошові кошти в сумі 10 тис грн., 30.11.2011 грошові кошти в сумі 6 тис грн., тому позивач знаючи про ці обставини мала право витребувати із незаконного володіння відповідачем своє майно шляхом заявлення відповідної вимоги протягом трьох років з моменту передачі відповідачеві кожної із зазначених сум. При цьому, для останньої із переданих сум строк для предявлення такої вимоги сплив 01.12.2014.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, письмову вимогу про повернення грошових коштів позивач скерувала відповідачеві лише 04.04.2017 (а.с.8), а до суду із позовними вимогами звернулася 18.05.2017, тобто реалізувала своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності про стягнення з відповідача кожної із сум, що була набута ним за рахунок позивача без відповідної правової підстави.

При цьому, судом не враховуються наведені позивачем підстави для визнання поважними причин пропуску спливу позовної давності, а саме, що вона дізналася про порушене своє право із рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016, оскільки рішенням суду лише підтверджено факт передачі грошових коштів від позивача відповідачу. В той же час, позивач стверджуючи, що саме вона передавала грошові кошти відповідачу на підставі розписки від 24.06.2008, а згодом перераховувала трьома платежами на рахунок відповідача, не могла не знати про факт набуття відповідачем її коштів без відповідної правової підстави. Інших поважних причин спливу позовної давності позивачем не наведено, і таких в судовому засіданні не здобуто.

За таких обставин, оскільки позивачем реалізовано своє право щодо захисту свого порушеного майнового права після спливу позовної давності, і обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено, а відповідач настоює на застосуванні наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, одночасно, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем у справі судових витрат.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, відмовити за спливом позовної давності.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: А.Б. Бучинський