АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4590/17 Справа № 187/1701/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Дніпро 05 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року банк звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 06 липня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання умовами даного договору. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 24 лютого 2017 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у звязку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені /а.с.1, 148-149/.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 06 липня 2008 року у розмірі 21 384, 53 грн., з яких: 1566, 20 грн. заборгованості по кредиту, 163, 32 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 289, 28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом та пеня у розмірі 18 365, 73 грн.. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.187-191/.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.201-203/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNXRRX17890022, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 943, 69 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін 18 місяців, тобто по 06 січня 2010 року включно. Між тим, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами складає між ним та Банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом у заяві /а.с.3/.

Відповідно до умов спірного кредитного договору відповідач повинен був надавати грошові кошти (щомісячний платіж) в період з «20» по «25» число кожного місяця у сумі 287, 18 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Пунктом 5 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобовязань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

У порушення умов спірного кредитного договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Посилаючись на дані обставини банк у листопаді 2013 року звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 29 жовтня 2013 року у розмірі 21 384, 53 грн., яка складається з заборгованості: за кредитом 2 055, 68 грн., про процентам 163, 32 грн., комісія 1 289, 28 грн., пеня 16 381, 75 грн. та штрафи на загальну суму 1494, 50 грн.

Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року заявлені позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості за кредитним договором /а.с.46-48/.

11 квітня 2014 року позивачем було отримано виконавчий лист з виконання рішення суду від 11 лютого 2014 року, за яким 13 липня 2015 року було відкрите виконавче провадження №48077439 про стягнення з відповідача боргу на користь банку, що підтверджується відповідною постановою /а.с.53, 129/.

З довідки від 28 лютого 2017 року, виданої Пенсійним фондом України, вбачається, що з пенсії ОСОБА_2 у період з 01 травня 2016 року по 31 серпня 2016 року проводилося утримання згідно постанови ВДВС Петріківського РУЮ ВП №48077439 від 12 квітня 2016 року на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу, а саме в травні 2016 року у розмірі 122, 37 грн., в червні 122, 37 грн., в липні 122, 37 грн. та у серпні 122, 37 грн. /а.с.140/.

У листопаді 2016 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 11 лютого 2014 року /а.с.60-62/.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року вказану заяву відповідача задоволено, заочне рішення від 11 лютого 2014 року скасовано та справу призначено до розгляду /а.с.113-115/.

Виконавче провадження №48077439 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 11 квітня 2014 року Петріківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми боргу закінчено в звязку зі скасуванням рішення суду. З ОСОБА_2 на користь банку було утримано боргу в сумі 489, 48 грн., що підтверджується довідкою від 03 березня 2017 року, виданою начальником Петріківського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області /а.с.109/.

Під час розгляду даної справи банком були уточнені позовні вимоги, відповідно до яких він просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 24 лютого 2017 року у розмірі 21 384, 53 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 1 566, 20 грн., заборгованості по відсоткам 163, 32 грн., комісії 1 289, 28 грн. та пені у розмірі 18 365, 73 грн. /а.с.148-149/.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача виниклу заборгованість станом на 24 лютого 2017 року. Задовольняючи заявлені вимоги суд виходив з того, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

В своїй заяві позичальника № DNXRRX17890022 від 06 липня 2008 року на отримання строкового кредиту від банку, відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та правилами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), які були надані їй в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку /а.с.3/.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с.4-6/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), про що зазначено а Заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Між тим, в заяві позичальника встановлено строк надання кредитних коштів, а саме 18 місяців, тобто до 06 січня 2010 року включно відповідач зобовязаний був вносити щомісячний платіж, у розмірі визначеному договором, в рахунок повернення наданого банком кредиту. Виходячи з даних умов, останнім днем користування наданими кредитними коштами та повернення їх в повному обсязі визначено 06 січня 2010 року.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній платіж в рахунок погашення існуючої заборгованості був здійснений відповідачем 28 вересня 2010 року /а.с.105-107, 120-123, 167/.

Здійснені платежі у 2016 року були стягнуті в ході примусового виконання рішення суду, як вже вище зазначалось, та це не є дією боржника, що свідчить про визнання ним боргу. Від так, перебіг позовної давності починається з наступного дня після внесення останнього платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором особисто відповідачем, тобто з 29 вересня 2010 року. Тоді як, з позовними вимогами банк звернувся до суду 12 листопада 2013 року, тобто з пропуском строку.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.125-126/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 року скасувати.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_4