Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2046/17

номер провадження 2/695/1209/17

11 вересня 2017 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

за участю секретаря - Оніщенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_5, якій за життя на праві приватної власності належав житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

За свого життя ОСОБА_5 склала заповіт, за яким призначила спадкоємцями всього належного їй на праві особистої власності майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі всього того, що належало б на день її смерті - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на вказаний вище житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Позивач по справі ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь своїх дочок, які є іншими спадкоємцями за заповітом. Але в ході оформлення права на спадщину з'ясувалось, що нотаріус не має можливості оформити права дочок позивача на спадщину з огляду на те, що ОСОБА_4, вважаючи себе спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5, та мотивуючи це тим, що він є пенсіонером по віку довічно, а тому підпадає під поняття «повнолітні непрацездатні діти спадкодавця» та згідно з нормою ст.1241 ЦК України, ніби-то, має право на обов'язкову частку у спадщині, звернувся до нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, які порушують права її дочок на вказане спадкове майно, а оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неповнолітніми та через свій вік самостійно захистити свої права в судовому порядку не можуть, позивач, як законний представник останніх, звернулася до суду із вказаним позовом.

У судове засідання ОСОБА_1 не з'явилась, однак звернулась до суду із відповідною заявою, згідно з якою розгляд справи просила здійснювати за своєї відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення.

При цьому суд виходить з наступних підстав.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Як вбачається із матеріалів справи позивач по справі ОСОБА_1 є матір'ю малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2.

Оскільки спадкове право вказаних неповнолітніх відповідачем не визнається, та враховуючи вік неповнолітніх, суд вважає, що позивач правомірно звернулась до суду за захистом їхніх прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_3 від 21.12.2016 року) ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, про що зроблений відповідний актовий запис №398.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, площею 0.0667 га, яка розташована по АДРЕСА_1, м. Золотоноша та призначена для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд.

Згідно з договором від 22.11.1966 року, реєстр. №3770, укладеним між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), продавець продав, а покупець купила незакінчений будівництвом жилий будинок готовністю 17%.

У подальшому будівництво вказаного будинку ОСОБА_5 було завершено, а тому 30.06.1977 був складений Акт приймання індивідуального будинковолодіння, відповідно до якого комісія постановила пред'явлене до здачі будинковолодіння ОСОБА_5, яке знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Золотоноша вважати прийнятим. Вказаний акт приймання індивідуального будинковолодіння від 30.06.1977 був затверджений рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради народних депутатів від 30.06.1977 №15-257, яким, крім затвердження зазначеного акту, було вирішено визнати за ОСОБА_5 право власності на вказане будинковолодіння. У зв'язку із закінченням будівництва вказаного житлового будинку садибного типу та прийняття його в експлуатацію Золотоніською дільницею ЧООБТІ була здійснена реєстрація права власності на вказане будинковолодіння 17.10.1979, про що свідчить відповідні відмітки та штампи на звороті договору від 22.11.1966р., реєстр №3770.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже після набрання законної сили вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, виникнення права власності на будинки залежить від державної реєстрації таких будинків.

Згідно із ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Оскільки будівництво вказаного будинку ОСОБА_5 було закінчено в 1977 році, що стверджується відповідними доказами доданими до матеріалів справи, та здавши його в експлуатацію дотримуючись норм чинного законодавства України, що діяло на час будівництва будинку, ОСОБА_5 могла б і не проводити його подальшу реєстрацію, оскільки на підставі нормативних актів, що діяли до набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на таке нерухоме майно не залежало від проведення державної реєстрації.

Тобто з моменту затвердження рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 30.06.1977 №15-257 Акта приймання індивідуального домоволодіння від 30.06.1977 ОСОБА_5 набула статусу власника садиби по АДРЕСА_1, у м. Золотоноша разом з усіма правомочностями щодо володіння, користування й розпорядження цим майном.

Вказаний висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права, викладеним у постанові від 18.12.2013 у справі №6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів всіх інстанцій.

Отже право власності померлої ОСОБА_5 на вказане домоволодіння стверджується відповідними доказами доданими до матеріалів справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_5, від 16.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І. та зареєстрованого в реєстрі за №585, ОСОБА_5 призначила спадкоємцями всього належного їй на праві особистої власності майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі всього того, що належало б на день її смерті - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Згідно із заявою від 14.04.2017 року №144 позивач по справі ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини (за заповітом) після померлої баби ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається із копії спадкової справи №10/2017 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 інші спадкоємці за заповітом спадщину належним чином прийняли, а позивач від імені своїх малолітніх дітей звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. Реєстрація спадкової справи стверджується також відповідним витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №46583933 від 30.01.2017 року.

Окрім того із матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1241 ЦК України.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Однак при вирішенні вказаної справи суд враховує Рішення Конституційного Суду від 11.02.2014 у справі № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця)", відповідно до якого:

«Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року N 966-XIV (далі - Закон N 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон N 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону N 966, Закону N 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 147, 150, 153 Конституції України, статтями 51, 62, 66, 67, 69, 95 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України вирішив:

1. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

2. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 є пенсіонером по віку та не визнаний інвалідом у встановленому законом порядку, а тому він не підпадає під поняття «повнолітні непрацездатні діти спадкодавця» та згідно з нормою ст.1241 ЦК України, а також тлумаченням Конституційного суду України не має право на обов'язкову частку у спадщині.

Отже в даному випадку спадкоємцями у встановленому законом порядку є особи визначені у заповіті.

Згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Судом встановлено, що позивач від своєї частки спадщини відмовилася у встановленому порядку на користь своїх дітей та враховуючи їхній вік прийняла від їхнього імені спадщину у встановленому чинним законодавством порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 1296 відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, а оскільки відповідач безпідставно претендував на частину спадкового майна, вбачається обмеження прав малолітніх у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 346, 1268 ЦК України та ст. 10,

ст., ст. 11, 209, 212, 213 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити повністю.

В порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожною з них на житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,0667га, кадастровий НОМЕР_5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з дyя його проголошення.

Суддя: Середа Л.В.