АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

05 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевсько О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року

у справі за поданням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 з вилученням паспортного документу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. (далі - ВПВР ДВС України), посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документу.

Подання обґрунтовано тим, що боржник ОСОБА_1, маючи реальні можливості (наявність нерухомого майна), і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), не вчиняє жодних дій на виконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні та вчиняє дії, що призводять до зменшення обсягу майна за рахунок якого може бути виконано зобов'язання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року подання задоволено частково та тимчасово, на час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 27374522, відкритому 04.07.2011 ВПВР ДВС України за виконавчим листом № 2-303/11 від 03.06.2011, виданого Личаківським районним судом м. Львова, встановлено обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу відносно громадянина України ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення даного питання.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що при постановленні ухвали судом першої інстанції не взято до уваги, що державним виконавцем не надано суду жодних доказів на підтвердження ухиляння боржника від виконання боргового зобов'язання та не доведено факту ухиляння боржника від виконання зобов'язання. Вважав, що встановлені судом обставини щодо ухиляння боржника від виконання судового рішення є помилковими.

Просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року та постановити нову, якою в задоволенні подання відмовити повністю.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

ВПВР ДВС України, належним чином повідомолений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ВПВР ДВС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1, будучи повідомленим про наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 30.03.2011, не здійснив жодних дій для виконання рішення суду, що свідчить про ухилення боржника від виконання судового рішення, а тому наявні правові підстави для задоволення подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебуває на виконанні виконавчий лист № 2-303/11 від 06.03.2011, виданий за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.03.2011, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру» заборгованості за кредитним договором № ІD 145 від 04.07.2008 в розмірі 832 250,94 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.01.2011 еквівалентно 6 611 817,59 грн.; заборгованості за кредитним договором № ІD 146 від 04.07.2008 у розмірі 4 208 570,43 грн., а всього - 10 820 388,02 грн. та судові витрати у розмірі 1730 грн.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що рішення суду є обов'язковим до виконання.

Пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 17.02.2017 (далі - Закон) передбачено, що виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Положенням статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Приписи наведених положень закону вказують на те, що наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, та від яких особа ухиляється, є підставою для обмеження такої особи у праві виїзду за межі України.

Зокрема, про ухиляння боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків свідчать наступні дії: вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненадання у строк, установлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; несвоєчасне з'явлення за викликом державного виконавця; неповідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем при примусовому виконанні рішення суду вчинені усі можливі виконавчі дії, а саме: направлено ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 27374522 від 04.07.2011, яку боржником отримано 09.08.2011; зроблено запити до відповідних органів щодо наявності у ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, наявність банківських рахунків; винесено постанову про арешт коштів боржника; винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; здіснено неодноразові виходи за місцезнаходженням боржника.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме копією виконавчого провадження, долученого державним виконавцем до подання (а.с. 4-142).

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення та факт такого ухиляння, оскільки такі доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні слова «ухилення».

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так:

1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають не лише у навмисному, а також у іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

В матеріалах справи наявні докази, досліджені судом першої інстанції, які свідчать про те, що боржник свідомо ухиляється від виконання обов'язку, а саме мав змогу виконати зобов'язання, що найменше частково, але не робив цього без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду про стягнення заборгованості у розмірі 10 820 388,02 грн. не виконується з 2011 року, про що достовірно відомо ОСОБА_1 а статтею 129-1 Конституції України визначено, що рішення суду є обов'язковим до виконання.

Матеріали справи не містять доказів, що боржник вчиняв дії для реалізації належного нерухомого майна, маючи дохід від оренди нерухомого майна, не повідомляв державного виконавця про одержаний дохід та не вчиняв жодних дій на погашення існуючого зобов'язання. Крім того в матеріалах справи відсутні докази наявності непереборної сили та того, що боржник є непрацездатним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення подання, оскільки обов'язковість рішення закріплено у ч. 1 ст. 14 ЦПК України, якою передбачено, що судові рішенні, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають негайному виконанню на території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Ураховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі таких висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу судової колегії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/6806/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8662/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.