У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до мистецькою об'єднання «Елегія», третя особа - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з січня 2002 року працював у мистецькому об'єднанні «Елегія» (далі - МО «Елегія»), однак наказом № 7 від 4 вересня 2008 року його та інших працівників МО «Елегія» було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з введенням процедури ліквідації. Позивач вважав наказ незаконним, оскільки в порушення вимог трудового законодавства він не був доведений до його відома в установлені строки. Крім того, не було вжито заходів щодо виплати вихідної допомоги та сприяння працевлаштуванню вивільнених працівників. Також вказував, що з 1 грудня 2006 року і по даний час з вини відповідача з ним не проведено розрахунку по заробітній платі, що є порушенням вимог ст. 116 КЗпП України та є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також для проведення індексації заробітної плати в межах прожиткового мінімуму з моменту виплат і по даний час.

У зв'язку з цим, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд скасувати наказ № 7 від 4 вересня 2008 року про звільнення працівників МО «Елегія»; зобов'язати МО «Елегія» виплатити заборгованість по заробітній платі, а саме: середній заробіток за час затримки середньомісячної заробітної плати по день фактичного розрахунку у розмірі 107 184 грн; зобов'язати МО «Елегія» провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з моменту невиплати по даний час; стягнути з МО «Елегія» 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано МО «Елегія» виплатити на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки у виплаті нарахованої та невиплаченої заробітної плати та здійснити індексацію зазначених виплат. Стягнуто з М.О. «Елегія» на користь ОСОБА_3 600 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки нарахованої та не виплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, стягнення моральної шкоди, а також рішення апеляційного суду та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов у частині вимог про зобов'язання МО «Елегія» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та проведення індексації зазначених виплат, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не виконано попередні рішення судів про стягнення на користь позивача нарахованої та невиплаченої зарплати, що є затримкою у виплаті заробітної плати, а тому відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та відмовляючи в цій частині позову, виходив із того, що заборгованість по заробітній платі та компенсація за час затримки її виплати були стягнуті на користь позивача на підставі виконавчого листа Івано-Франківського міського суду від 4 березня 2009 року. Доказів щодо виконання позивачем будь-якої роботи з січня 2008 року матеріали справи не містять. Крім того, позивач не довів, що внаслідок звільнення його з роботи, він зазнав моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону частково рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Івано-Франківської обласної ради від 18 грудня 2001 року засновано МО «Елегія» та затверджено його статут як організації, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Івано-Франківської області і перебуває в управлінні Івано-Франківської обласної ради.

Згідно із наказом МО «Елегія» від 28 грудня 2001 року № 1 з ОСОБА_3 укладено трудову угоду (контракт) з 10 січня 2002 року до 10 січня 2007 року.

20 лютого 2007 року Івано-Франківською обласною радою прийнято рішення про ліквідацію МО «Елегія».

Згідно із витягом із ЄДРПОУ МО «Елегія» з 30 березня 2007 року за рішенням засновників перебуває в стані припинення.

Наказом МО «Елегія» від 4 вересня 2008 року № 7 ОСОБА_3 та інших працівників звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно довідки МО «Елегія» за період з 1 грудня 2006 року по 1 травня 2007 року ОСОБА_3 нарахована та не виплачена заробітна плата в сумі 2 292 грн 98 коп.

Разом з тим, згідно повідомлення Управління ДВС ГУ юстиції в Івано-Франківській області від 13 березня 2014 року № 04-06/461, 25 травня 2009 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду від 4 березня 2009 року № 2-302 про стягнення з МО «Елегія» на користь ОСОБА_3 2 292 грн заборгованості по заробітній платі, 635 грн 62 коп. компенсації за час затримки її виплати, а разом 2 928 грн 60 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - Постанова ВСУ) судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що заборгованість із заробітної плати вже стягнута, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. При цьому судом апеляційної інстанції не встановлено дати фактичного повного розрахунку МО «Елегія» із позивачем.

Відповідно до п. 20 зазначеної Постанови ВСУ, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку із заробітної плати при звільненні ОСОБА_3, оскільки трудове законодавство не ставить наявність вини роботодавця у невиплаті заробітної плати працівникам у залежність від форми власності, прибутковості та джерел його фінансування.

У п.п. 8, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено: розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні;

Суд апеляційної інстанції на наведене уваги також не звернув та не дав оцінки тому, що районний суд у резолютивній частині не вказав розміру грошових сум індексації невиплаченої заробітної плати, що при новому розгляді може потягнути за собою новий спір.

Крім того, суд визнав, що частково трудові права ОСОБА_3 були порушені, а згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Разом з тим, судові рішення першої та апеляційної інстанції щодо відмови в задоволенні позову про скасування наказу про звільнення ОСОБА_3 є правильними, оскільки він пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, встановивши при цьому, що звільнення здійснено з порушенням вимог КЗпП України. При цьому поважних підстав для поновлення цього строку позивач не надав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, індексацію невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направлення справив цій частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року в незмінній частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик