Справа № 372/4581/14-ц
№2-422/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Падалці А.В.,

за участю прокурора Козленко А.С.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки, треті особи ОСОБА_5, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, ОСОБА_6,

в с т а н о в и в :

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Козинської селищної ради та ОСОБА_4, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_2 від 19.10.05, з кадастровим номером НОМЕР_3 та скасувати його, витребувати на користь територіальної громади смт. Козин з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,9 вартістю 94442,40 грн, з кадастровим номером - НОМЕР_3, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, вул. Солов'яненка, ж/м «Рудики», та визнати за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області право власності на вищевказану земельну ділянку. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор посилається на те, що проведеною прокуратурою Обухівського району Київської області перевіркою законності відведення у власність громадян земельних ділянок на території Обухівського району Київської області встановлено, що на підставі рішенням виконавчого комітету Козинсвкої селищної ради Обухівського району Київської області № 81/97 від 23.05.02 ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, смт. Козин, вул. Солов'яненка, ж/м «Рудики», який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_5 від 05.0-7.02. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.04 № 6037 ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,09 га, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_5 від 05.07.02. В подальшому, ОСОБА_4 на підставі вище зазначеного договору купівлі- продажу земельної ділянки отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, площею 0,09 га, з кадастровим номером НОМЕР_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, смт. Козин, вул. Солов'яненка, ж/м «Рудики», який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на. право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_2 від 19.10.05. Тому, прокурор посилаючись на порушення законодавства при виділенні земельної ділянки, звернувся до суду з даним позовом.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав вказаних в позовній заяві, та просив задовольнити.

Представник відповідача Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято уповноваженим органом, крім того він зазначив, що відповідача не можна позбавити права власності лише на підставі порушення норм чинного законодавства посадовими особами держави під час надання земельної ділянки, оскільки він є добросовісним набувачем, купивши земельну ділянки у третьої особи, крім того, прокурором порушено строк позовної давності, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову про яку він просить.

Представник третьої особи ОСОБА_6 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на правомірність виділення земельної ділянки ОСОБА_5, та зазначив, що позов є необґрунтованим та безпідставним.

Треті особи ОСОБА_5 та реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 81/97 від 23.05.2002 року ОСОБА_5 було надано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,009 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку в смт. Козин, ж/м Рудики.

05.07.2002 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, смт. Козин, вул. Солов'яненка, ж/м «Рудики», який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_5.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2004 року № 6037 ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,09 га, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_5 від 05.07.02 року.

19.10.2005 року ОСОБА_4 на підставі вище зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, площею 0,09 га, з кадастровим номером НОМЕР_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, смт. Козин, вул.. Солов'яненка, ж/м «Рудии», який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_2.

Відповідно до листа №1.1-24/136 від 30.07.2014 року за підписом заступника начальника Управління Держземагенства в Обухівському районі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в смт. Козин Обухівського району Київської області, станом на 30.07.2014 року становить 94442 грн. 40 коп.

Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку після 1 січня 2002 року визначені положеннями ЗК України, оскільки з 1 січня 2002 року набрав чинності новий ЗК України.

Розширений перелік повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин наведено у статті 12 ЗК України, згідно з яким виключно до компетенції сільської ради належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Можливості делегування таких повноважень від органів місцевого самоврядування до їх виконавчих органів законом не передбачено.

За змістом статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Отже ЗК України, який набрав чинності з 1 січня 2002 року на відміну від ЗК України 1990 року, не передбачає права сільських, селищних, міських рад на передачу своїх повноважень щодо надання, передачі або вилучення земельних ділянок виконавчим органам цих рад.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Статтею 24 цього Закону передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, яка діяла у 2002 році, виключно на планерних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання у сфері регулювання земельних відносин.

Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла у 2002 році, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у цій же справі № 6-2912цс15, з якою суд погоджується і враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі в силу приписів п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

Таким чином, в порушення наданих законодавством повноважень, виконавчий комітет Козинської селищної ради Обухівського району Київської області прийняв незаконне рішення № 81/97 від 23.05.02 «Про надання та передачу у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку», що підтвердилось під час судового розгляду, та узгоджуються із належними і допустимими доказами.

Поряд з цим, на думку суду обраний прокурором спосіб захисту суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки законодавством не передбачено можливості визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке не є правочином в розумінні ЦК України, хоч підстави для визнання його незаконним або протиправним з обставин справи вбачаються.

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом, за договором купівлі-продажу від 21.09.2004 року ОСОБА_4 придбав належну ОСОБА_5 земельну ділянку, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 в 2004 році за оплатними чинними і ніким не оспореним, в тому числі прокурором, договором придбав спірну земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи в ній містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачеві та третій особі державних актів та набуття відповідачем ОСОБА_4 права на землю, зокрема на підставі рішення уповноваженого органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчудження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідченого договору, і на протязі тривалого часу з моменту виникнення спірних правовідносин ніким не оспорювалось.

Крім того, слід врахувати, що правові підстави відносно позовних вимог про визнання недійсним правовстановлюючого документа на землю залишились неконкретизованими, як при пред'явленні позову, так і у подальшому при розгляді справи, оскільки прокурор не послався на конкретну норму права, яка б передбачала можливість визнання недійсним державного акту на право власності відповідача ОСОБА_4.

На думку суду, прокурор не звернув увагу на те, що у випадках, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 (справа №6-67цс15), де зазначено, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним (ст.ст.215, 216 ЦК), натомість спосіб захисту можливий тільки шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, яка відповідає вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав.

Прокурор обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із державної власності.

Відповідач ОСОБА_4 не був учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбав нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення цього відповідача права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі.

Обставин, які б вказували на те, що оспорюваний державний акт на право власності на землю на ім'я відповідача ОСОБА_4 за формою і змістом не відповідає вимогам земельного законодавства, виданий за відсутності правових підстав або на підставі визнаних недійсними підстав, судом не встановлено.

При наданні правової оцінки позовним вимогам прокурора про витребування земельної ділянки із володіння відповідача ОСОБА_4 суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1376цс16, з якою суд погоджується та враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі в силу приписів п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

Як вбачається із обставин справи, відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав її у третьої особи на підставі чинного і ніким не оспорюваного правочину у передбачений законом спосіб, при цьому не допускав будь-якої неправомірної поведінки.

Таким чином, визначені прокурором правові підстави для витребування із володіння відповідача земельної ділянки суд вважає юридично спроможними, оскільки незаконне рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, не відповідає суспільному інтересу, тому втручання в право особи на мирне володіння майном в цій частині позовних вимог можна вважати пропорційним, оскільки не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб»єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб»єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

В даному випадку за доводами позову відповідач ОСОБА_4 всупереч волі власника фактично користується належною територіальній громаді земельною ділянкою, оскільки користується розташованими на ній будівлями, що обмежує територіальну громаду у реалізації однієї із складових права власності на земельну ділянку - праві користування, праві власності територіальної громади на таку земельну ділянку, тобто позбавляє конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Як учасник цивільних відносин держава або територіальна громада вправі очікувати ефективного судового захисту свого цивільного права та інтересу, пов'язаного із унеможливленням позбавлення права власності на земельну ділянку у непередбачений законом спосіб.

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із комунальної власності, реалізацією цивільних прав територіальної громади становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, а відповідач ОСОБА_4 отримав цивільне право всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

За таких обставин, заперечення відповідача та третіх осіб у відповідній частині позовних вимог із твердженнями про невідповідність таких вимог вказаним ними рішенням ЄСПЛ суд вважає непереконливими.

Таким чином, вимоги прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки, яка раніше виділялась третій особі не суперечить практиці ЄСПЛ щодо захисту права власності, однак вони повинні перевірятись судом на предмет доведеності і переконливості за наслідками оцінки сукупності всіх поданих сторонами доказів, тобто із застосуванням загальних принципів диспозитивності та змагальності сторін цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в частині витребування із володіння ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, яку він придбав у третьої особи, слід виходити з наступного.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім'я ОСОБА_4, про скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки площею 0,9 га. з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради, Обухівського району, Київської області з підстав незаконного виділення зазначеної ділянки рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради №81/97 від 23.05.2002 року, прокурор не звернув уваги, що зазначене рішення не було підставою до набуття права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, яку просить витребувати прокурор.

В даному випадку відповідач ОСОБА_9 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно - правової угоди у третьої особи, право власності якої на відчужувану земельну ділянку ніким не оспорювалось, і її державний акт недійсним не визнавався.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Всупереч вимогам зазначених статей закону та роз'яснень Пленуму Верховного суду України, прокурор, заявляючи вимоги про витребування земельної ділянки у відповідача ОСОБА_4 не зазначив після якого недійсного правочину останній набув права власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину.

Крім того, суд враховує, що позов пред'явлено прокурором в інтересах держави, він обгрунтовується загальними посиланнями на необхідність дотримання законності, однак прокурор не посилався і не довів порушення прав територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області, хоч саме на її користь пред'явлено вимогу про витребування спірної земельної ділянки. Більш того, уповноважений орган на представництво інтересів територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області прокурором визначена в якості відповідача у цій цивільній справі. З урахуванням викладеного, суд вважає, що прокурором при пред'явленні позову невірно зазначено сторони, що повинні брати участь у цій справі.

За таких обставин, позовні вимоги щодо витребування земельної діляноки суд вважає необгрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи.

Вирішуючи питання про належність особи, в інтересах якої пред'явлено позов суд приймає до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.60 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Обгрунтовуючи відповідні посилання позову прокурор вважав, що органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах немає.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Прокурор не визначив органу, в інтересах якого він пред'явив позов і виступає самостійним позивачем у цьому спорі.

Позовні вимоги фактично пред'явлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області, оскільки прокурор просить витребувати спірну земельну ділянку саме на її користь, хоч відповідачем прокурор визначив уповноважений орган цієї ж територіальної громади - Козинську селищну раду.

Обгрунтування позову стосується захисту комунальної власності - земель, які перебувають у віданні Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, що не узгоджується із посиланнями позову щодо захисту загальнодержавних інтересів.

За таких обставин, суд вважає правову позицію прокурора щодо обґрунтування відсутності органу, в інтересах якого він звернувся із цим позовом, наявності суспільного інтересу та порушень інтересів держави виключно відносно дотримання законодавства при виділенні земельних ділянок, неспроможною і непереконливою.

Суд приймає до уваги, що за таких умов згідно ч.4 ст.46 ЦПК України прокурор дійсно має право вимагати розгляду позову в інтересах держави без врахування необхідності захисту прав позивача як державного органу, однак це не скасовує необхідності виконання ним загальних обов'язків щодо доведення позовних вимог, передбачених ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. На думку суду, прокурор неналежно виконав свої процесуальні обов'язки щодо доказування, тому суд застосує загальні принципи цивільного судочинства щодо змагальності сторін та диспозитивності. Суд вважає, що доводи позовної заяви та пояснень прокурора в судовому засіданні не спростовують висновку про недоведеність посилань прокурора на порушення прав держави у спірних правовідносинах, тому не можуть слугувати достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог у наявній їх редакції, у визначеному прокурором су'бєктному складі сторін та із визначених позовом підстав.

Вказані недоліки в правовому обґрунтуванні позову та ненадання прокурором переконливих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, які покладені в основу позовних вимог, на думку суду, унеможливлюють задоволення позову, оскільки достатність підстав для позбавлення охоронюваного законом конституційного права власності судом не встановлено.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд враховує наступне.

У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Прокурор, під час судового розгляду звернувся з клопотанням про поновлення строків звернення до суду, оскільки про порушення норм що викладені в позовній заяві йому стало відомо в 2014 році за результатами опрацювання інформації.

Відповідач ОСОБА_9 в особі представника подав до суду письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності, про застосування строків позовної давності заявила у судовому засіданні і його представник ОСОБА_1

Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався у 2002 році відповідно з моменту прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради.

Контроль за використанням земельних ділянок і розпорядженнями ними здійснювали органи Державного комітету України по земельних ресурсах. Саме ці органи погоджували документацію із землеустрію та здійснювали реєстрацію державних актів. Отже про передачу земельних ділянок у власність громадян їм стало відомо від часу самої приватизації земельних ділянок. Тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності (ст. 261 ЦК України).

Зміни у законодавстві щодо покладення контролюючих функцій на інші органи державної влади не змінюють та не переривають цей строк.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права /інтересу/. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Вказані положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (висновок Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа № 6-178цс15), що вказує на те, що цей строк не пов'язується з моментом виявлення порушень прокурорською перевіркою або ж із тим моментом, коли про це стало відомо саме органам прокуратури в зв»язку з опрацюванням певної інформації.

Вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15).

Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанова Верховного Суду України від 25 березня 2015 р. у справі № 3-21гс15).

Посилання прокурора під час судового розгляду на те, що про порушення норм, що викладені в позовній заяві прокуратурі стало відомо лише після проведення перевірки законності відведення у власність громадянам земельних ділянок у 2014 році за результатами комплексного опрацювання інформації, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи та не підтверджується жодними доказами, а тому підстав для поновлення строку позовної давності суд не вбачає.

Відповідно до статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки контролюючи органи, виконуючи свої обов'язки могли довідатися про порушене право у межах трирічного строку позовної давності і цей строк поширюється і на прокурора, в зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позову, що є самостійною підставою для цього.

Строк позовної давності за вимогою про визнання недійсним рішення виконкому ради сплинув 23.05.2005 року. Позов пред'явлено до суду 15.09.2014 року, тобто із значним пропуском трирічного строку позовної давності.

Будь-яких належних доводів та доказів щодо поважності пропуску строку давності прокурор не представив, і факт пропуску таких строків не спростував. Крім того судом відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення строку позовної давності, в зв»язку з його безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо оскарження рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 23.05.2002 року №81/97. Інші позовні вимоги є похідними від вказаної вище вимоги щодо оскарження рішення органу місцевого самоврядування, тому не можуть бути задоволені без попереднього задоволення вимоги щодо оскарження рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради.

Враховуючи вищевикладене, та застосовуючи наслідки спливу позовної давності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 121 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-59, 60, 209, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 20-23, 52, 116, 118, 121, 122, 125, 126, 152, 155, 198 ЗК України, ст.ст. 3, 6, 17, 18 ЗК України 1990 року, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки, треті особи ОСОБА_5, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, ОСОБА_6, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: