Справа № 541/2905/16-ц
Провадження №2/541/240/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 вересня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Сидоренко Ю.В..,

з участю секретаря судового засідання Лисенко О.В., Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

19.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом про поділ спільного нерухомого майна подружжя, у якому просив виділити йому у власність житловий будинок № 11, який знаходиться по вул.Олексія Малинки (колишня Свердлова) в с.Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області, а відповідачці ОСОБА_2 виділити у власність житловий будинок № 17-Б, який знаходиться по вул.Франка в с.Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області та стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості цих будинків в сумі 69538 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що з 1999 по 2009 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В період спільного подружнього життя, а саме 23 липня 1999 року, вони з дружиною за спільні кошти придбали житловий будинок № 11, який знаходиться по вул.Олексія Малинки (колишня назва вулиці Свердлова) в с.Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області на підставі договору купівлі-продажу. Також в період шлюбу вони за спільні кошти придбали житловий будинок № 17-Б, який знаходиться по вул.Франка в с.Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області, що підтверджує договором купівлі-продажу. Після розірвання шлюбу вони з відповідачкою домовилися що будуть користуватися даними будинками на рівних правах, так як вони їх спільні, але у серпні 2016 року відповідачка змінила своє бачення на ці будинки, заявляючи на них особисті, а не спільні права та обмежуючи права позивача на них, тому він звернувся до суду з позовом.

Посилаючись на ст. 60 Сімейного кодексу України, а також на те, що підлягають поділу два майже однакових будинки, окрім їх ціни, вважав за доцільне виділити кожному власнику по будинку з виплатою грошової компенсації різниці вартості будинків одному власнику.

Під час судового розгляду справи позивач подав уточнену позовну заяву, в якій, не змінюючи вимоги про поділ будинків, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості цих будинків в сумі 161523 грн. (а.с.73).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_3 (а.с.24) з урахуванням поданих уточнень підтримали позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позові. Зазначили, що причиною звернення до суду з вказаним позовом стало те, що у серпні 2016 року відповідач почала перешкоджати позивачу у користуванні вказаними будинками, тому у нього виникло право на позов. Просили позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 позов не визнали, просили до заявлених вимог про поділ майна застосувати позовну давність, подавши відповідну заяву (а.с. 22), в обґрунтування якої відповідач зазначила, що з моменту розірвання шлюбу минуло більше, ніж три роки, тому позивач, на її думку, втратив право на подання вказаної позовної заяви. В задоволенні позову просили відмовити та стягнути з позивача витрати на оплату правової допомоги адвоката.

При допиті в якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України відповідач пояснила, що зареєструвала шлюб з позивачем 7 вересня 1996 року і вони проживали разом у будинку батьків позивача по вул.Перемоги (колишня ОСОБА_5), 54 в с.Великі Сорочинці, та будували за цією ж адресою новий будинок. В цей час у них народилася дочка. В звязку з тим, що батьки позивача почали виганяти їх з свого подвіря, вони з позивачем у 1999 році придбали старий будинок, який зараз знаходиться по вул.Олексія Малинки, 11 в с.Великі Сорочинці, та робили там ремонт. Після того як вони виплатили кредит, який брали на придбання будинку, у 2000 році позивач сказав їй про розірвання їх стосунків. Все майно, яке було придбане ними, вони поділили добровільно. При цьому позивач забрав собі автомобіль, мотоцикл, мотоскутер, два деревообробні верстати, бензопилу, телевізор, магнітофон та інше майно, придбане на гроші, які були подаровані на весілля, а їй залишилось її придане шкаф, стіл і диван, які були перевезені з будинку по вул.Перемоги, 54 в будинок по вул. Малинки,11. Потім позивач написав розписку про те, що все майно ними поділене добровільно і він відмовляється від належної йому частки будинку по вул.Малинки,11 так як вона відмовляється від частки будинку по вул.Перемоги, 54. На цьому їх шлюбні відносини були припинені. Вона пропонувала позивачу офіційно розірвати шлюб, але він сказав, що зробить це, коли знайде собі іншу жінку. Після цього вона залишилась проживати з дитиною в будинку по вул.Малинки, 11, утримувала та ремонтувала його, відповідач цим будинком не користувався і ніякої допомоги не надавав. В звязку з тим, що цей будинок був старим і маленьким, їй, як вчительці, АОПП «Великосорочинське» у 2007 році продало їй будинок по вул.Франка, 17-Б, який перебував у аварійному стані. Вона придбала і добудовувала його за свої кошти і майже закінчила добудовувати лише у 2016 році, після чого позивач повідомив їй, що подає на суд щоб забрати ці будинки. Під час офіційного розлучення позивач написав заяву, посвідчену у сільській раді, про те що він відмовляється від будинку і всього майна по вул.Франка, 17-Б і ніяких претензій до неї не має та не матиме, оскільки все майно поділене ними добровільно. Договір про поділ майна вони нотаріально не завіряли, оскільки право власності на вказані будинки і до того було оформлене тільки на неї.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 9 грудня 2009 року, яке набрало законної сили 23.12.2009 року, шлюб, зареєстрований у 1996 році між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, розірвано (а.с. 31).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між чоловіком ОСОБА_1 і дружиною ОСОБА_2 розірвано, про що 20 квітня 2010 року складено відповідний актовий запис за № 31 (а.с. 23).

Згідно з ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

При цьому при визначенні моменту припинення шлюбу у разі його розірвання суд також враховує роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання(ч.2 ст.114 СК України) .Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Як вбачається з довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 23.11.2016 № 280-Т (а.с.5), станом на 31.12.2012р. право власності на будинковолодіння по вул.Олексія Малинки № 11 (попередня адреса вул.Свердлова №11) в с.В.Сорочинці зареєстровано за ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 23.07.1999 р., посвідченого Миргородською ДНК за р.№ 2-1830.

На час придбання вказаного будинку діяв Кодекс про шлюб та сімю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки будинок по вул.Олексія Малинки № 11 (попередня адреса вул.Свердлова №11) в с.В.Сорочинці було придбано відповідачем 23.07.1999 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, то, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, дане нерухоме майно є спільною власністю подружжя.

Ст. 29 КпШС передбачала, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. При цьому, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до розяснень, що містилися у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, діючим на час припинення сторонами спільного ведення господарства, що відбулося у 2000 році (факт чого підтверджений показаннями свідків ОСОБА_2. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8В.), Кодексом про шлюб та сімю України була передбачена можливість поділу спільного майна подружжя під час перебування в шлюбі за згодою подружжя. При цьому законом не встановлена форма, у якій повинна бути виражена така згода.

Відповідно до розписки, написаної позивачем 5 вересня 2000 року (а.с.90), що ним не заперечується, він відмовився від належної йому частки жилого будинку, розташованого в с.В.Сорочинці по вул.Свердлова, 11, так як його дружина ОСОБА_2 відмовляється від належної їй частини жилого будинку та відповідної частини надвірних побудов, які вони будували разом в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти, розташованого в с.В.Сорочинці по вул.К.Маркса, 54. Інше майно, нажите в період зареєстрованого шлюбу, вони поділили в добровільному порядку. Претензій майнового характеру один до одного не мають.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами у 2000 році, відповідно до діючого на той час законодавства, проведено поділ спільного майна подружжя, наявного на той час, в тому числі житлового будинку по вул.Свердлова (на даний час ОСОБА_9), 11 в с.Великі Сорочинці, право власності на який визнане за відповідачем ОСОБА_2 і з того часу саме вона проживала у вказаному будинку, здійснювала його утримання, оплату комунальних послуг та земельного податку, обробіток присадибної ділянки, в той час як позивач ОСОБА_1 проживав в будинку по вул.Перемоги (колишня ОСОБА_10), 54. в с.В.Сорочинці, що підтверджується довідками виконкому Великосорочинської сільської ради (а.с.101, 102, 103), та показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, яка також підтвердила, що з 2010 року, коли вона почала проживати разом з позивачем, у будинку по вул.Олексія Малинки, 11 вже ніхто не жив, а земельну ділянку при цьому будинку обробляла відповідач. Отже підстави для винесення судом рішення про поділ вказаного будинку відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.

В подальшому, як вбачається з довідки ДКП «Миргородтехінвентаризація» від 22 листопада 2016 року № 281-Т (а.с.4), на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_12 за р. № 1545, придбала будинковолодіння по вул.Франка № 17-Б в с.В.Сорочинці.

На час вирішення питання про поділ цього майна подружжя застосуванню підлягає Сімейний кодекс України.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

В той же час, необхідно зазначити, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що позивач не зобов'язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, оскільки відповідно до ст.60 СК України воно вважається таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку/доходу.

Для спростування презумпції права спільної сумісної власності на майно, заінтересована особа - відповідач, має звернутись з позовом про визнання майна особистою власністю і довести, що майно, яке придбане за час шлюбу, придбано за її особисті кошти. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 з таким позовом до суду не зверталася.

Оскільки будинок по вул.Франка, 17-Б в с.Великі Сорочинці набутий подружжям у шлюбі та жоден із них не ставив питання про визнання його особистою приватною власністю, він має статус спільної сумісної власності подружжя.

Також ст. 70 СК України наголошено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не заявлялась вимога про виділення йому у власність його частки будинку, що розташований по вул.Франка, 17-Б в с.В.Сорочинці, але ним заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації різниці вартості спірних будинків, що фактично включає в себе грошову компенсацію його 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на будинок по вул.Франка, 17-Б в с.В.Сорочинці, вартість якої згідно з висновком № 19 судової оціночно-будівельної експертизи від 03.05.2017р. (а.с.51-61) становить (за виключенням самовільно збудованої прибудови літ. «а1») 108823,50 грн.

Статтею 55 Конституції України гарантується кожному право на захист своїх прав і свобод в суді. Проте, як випливає із змісту статті 256 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

08.04.2010 року позивачем ОСОБА_1 була написана розписка про те, що вся нерухомість, яка знаходиться за адресою с.В.Сорочинці, вул.Франка, 17-Б в повній мірі згідно поділу належить колишній дружині і він засвідчує, що ні зараз ні в майбутньому майнових претензій не матиме (а.с.89). Позивач відмовився надавати пояснення з приводу написання цієї розписки, проте, за поясненнями його представника вона написана на вимогу відповідача. Таким чином, позивачу з 08.04.2010 достовірно відомо про заперечення відповідачем його права власності на частку у вказаному будинку, що крім вимоги про написання зазначеної розписки виражалося в тому, що відповідач з часу придбання будинку по вул.Франка, 17-Б в с.В.Сорочинці і по даний час одноосібно володіє та користується ним, що підтверджуєтся показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, в той час як позивачем не надано будь-яких доказів того, що він в цей період мав доступ до вказаного будинку.

Таким чином, посилання позивача на те, що про порушення своїх прав на спірні будинки він довідався лише в серпні 2016 році, не ґрунтується на наданих сторонами доказах. посилання позивача на те, що відповідач визнавала за ним право на спірні будинки є недоведеними. Ця обставина категорично заперечувалась відповідачем в суді.

З огляду на викладене, доводи відповідача про застосування позовної давності повинні бути взяті до уваги, отже позовна давність до вимоги про стягнення грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності на будинок по вул.Франка, 17-Б в с.В.Сорочинціспливла 09.04.2013 року.

Згідно з частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі вищевикладеного у задоволенні позову слід відмовити повністю.

В звязку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Щодо вимоги відповідача про відшкодування понесених витрат на оплату правової допомоги адвоката (а.с.114) суд вважає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності з ст. 56 ЦПК України процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, відрізняється від процесуального статусу представника особи, яка бере участь у справі.

За змістом зазначених норм закону витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Представник особи, яка бере участь у справі має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачений статтями 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу.

Згідно витягу з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 31 травня 2017 року адвокат ОСОБА_4 прийняв на себе зобовязання надати правову допомогу та представництво інтересів відповідача у Миргородському міськрайонному суді. Також в цій угоді (а.с.70) відповідно до ч.4 ст.42, ст.44 ЦПК України зазначені повноваження адвоката саме як представника відповідача, які значно відрізняються від повноважень особи, яка надає правову допомогу, визначених ч.2 ст.56 ЦПК України, отже витрати понесені відповідачем на оплату його послуг, стягненню з позивача в порядку, передбаченому ст.88 ЦПК України, не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 26, 42, 56, 60, 61, 79, 84, 88, 212, 214, 215, 218, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 22, 29 КпШС України, ст.ст. 60, 70, 71, 72, 114 СК України, ст.ст. 256, 267, 364, 368-370, 372 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного нерухомого майна житлових будинків, які знаходяться по вулиці Олексія Малинки, 11 та вулиці Франка, 17-Б в селі Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_13