АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/167/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Хорошун О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівХрапка В. Д., Новікова О. М.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» в особі філії - Черкаського обласного управління до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Державний Ощадний Банк України» в особі філії - Черкаського обласного управління звернулося до суду з даним позовом, яким просило стягнути з відповідачки на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10023/0165 філії - Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість по кредитному договору №2365 від 08.08.2008 у розмірі 1 455 863,39 грн., до складу якої входить: заборгованість по кредиту в сумі 688 000,00 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за період з 01.08.2008 по 31.01.2013 в сумі 326 356,58 грн.; пеня за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та несвоєчасній сплаті відсотків за користування кредитом за період з 14.02.2014 по 16.02.2015 в сумі 219 879,16 грн.; сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за період з 17.02.2012 по 17.02.2015 в сумі 180 814,34 грн.; 3% річних від прострочених сум заборгованості за період з 17.02.2012 по 17.02.2015 в сумі 40 813,31 грн. В обґрунтування вказано на те, що відповідачка, як позичальник, не виконала належним чином свої зобов'язання по кредитному договору внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов договору санкціями банк порушує питання в даній справі.

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.05.2015 позовні вимоги у справі задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення з урахуванням викладених у апеляційній скарзі обставин. В обґрунтування вказує на те, що про розгляд справи вона не була повідомлена належним чином, позовну заяву не отримувала, про наявність оскаржуваного судового рішення дізналася від ДВС; отримувати поштову кореспонденцію вона не мала змоги, оскільки проживала у м. Київ, де допомагала своїй донці доглядати малолітню доньку; судом не було враховано, що позовні вимоги про стягнення боргу по тілу кредиту за проміжок часу з 01.08.2008 по 31.01.2013, про стягнення пені з 14.02.2014 по 16.02.2015, інфляційних втрат з 17.02.2012 по 17.02.2015 та 3% річних з 17.02.2012 по 17.02.2015 заявлено поза межами строку позовної давності, так як позов пред'явлено 10.03.2015; згідно правового висновку ВСУ від 19.03.2014 у справі №6-20цс14 початок позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, що застосовується до кредитних правовідносин згідно яких позичальник повертає отриманий кредит щомісячними платежами, що й має місце у даній справі; згідно п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (пені) застосовується позовна давність в 1 рік, чого судом враховано не було; звернутися із заявою про застосування строків позовної давності апелянт не могла, оскільки не знала про судовий розгляд справи; оскільки у даній справі має місце споживче кредитування, суд мав застосувати позовну давність без заяви сторони; суд неправомірно стягнув одночасно інфляційні втрати та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України та заборгованість по відсоткам за користування кредитом, оскільки у даному випадку сторонами кредитного договору самостійно визначено розмір відсотків за користування кредитом, отже в даному випадку має місце подвійне стягнення; 3% річних позивач нарахував також на суму боргу по відсотках (тобто відсотки нараховано на відсотки, що законом не передбачено); суму заборгованості позивач розраховував згідно договірного графіка платежів, однак 15.11.2012 банк пред'явив вимогу до позичальника про дострокове погашення усієї заборгованості, чим змінив строки виконання кредитних зобов'язань, отже графік повернення кредиту втратив чинність; суд відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України мав зменшити розмір неустойки у даній справі у зв'язку з тим, що позичальник досягнула з банком домовленості про погашення боргу за рахунок продажу її майна, що потребує часу, застосування санкція протягом якого буде несправедливим; висновки суду першої інстанції про отримання апелянтом повідомлень про розгляд справи не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Повністю задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконала перед банком належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла кредитна заборгованість, яку належить стягнути на користь банку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 08.08.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Канівське відділення №3284 (у результаті подальшої реорганізації - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення №10023/0165), як банком, та ОСОБА_6, як позичальником, укладено кредитний договір №2365, відповідно до умов якого (п.п.1.1, 1.2 кредитного договору) позивач надав відповідачу кредит у розмірі 700 000,00 грн. на споживчі потреби із щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних, з терміном остаточного повернення кредиту 07.08.2018 (120 місяців).

Позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконав належним чином, що сторонами у справі не оспорюється.

Позичальник зобов'язався щомісячно, до останнього робочого дня кожного місяця наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих у ВАТ «Ощадбанк» на відповідні рахунки позичальника, відкриті у ТВБВ ВАТ «Ощадбанк» Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 07.08.2018 - п.1.5 кредитного договору.

Згідно п.п.4.2.2 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за договором у примусовому порядку.

Відповідно до п.п.4.3.1, 4.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором - повернути кредит в сумі 700 000,00 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору - сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором.

Згідно п.п.4.3.3 кредитного договору у разі порушення його та/або договору іпотеки, позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або штрафних санкцій відповідно до чинного законодавства України. Підпунктом 4.3.5 кредитного договору встановлено відповідальність позичальника всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з цього договору.

Згідно п.5.2 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 5% від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідач припинила здійснювати платежі за кредитним договором у результаті чого, станом на 17.02.2015 за розрахунками позивача у неї перед банком утворилася заборгованість по кредитному договору на загальну суму 1 455 863,39 грн., з них: заборгованість по тілу кредиту 688 000,00 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за період з 01.08.2008 по 31.01.2013 у сумі 326 356,58 грн.; пеня за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та несвоєчасній сплаті відсотків за користування кредитом за період з 14.02.2014 по 16.02.2015 у сумі 219 879,16 грн.; інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за період з 17.02.2012 по 17.02.2015 у сумі 180 814,34 грн.; 3% річних від прострочених сум заборгованості за період з 17.02.2012 по 17.02.2015 у сумі 40 813,31 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань по кредитному договору, відповідно до п.3.4. цього договору на адресу відповідача направлено претензію №26/466 від 15.11.2012 з вимогою протягом 60-ти календарних днів з моменту отримання вимоги виконати свої зобов'язання - сплатити заборгованість по кредиту, відсотки за користування кредитом, пеню. Дану претензію відповідачка отримала 24.11.2012.

Вказані фактичні обставини у справі не оспорюються.

До цього часу позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала - кредитну заборгованість перед банком не погасила.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України - наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до положень ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання є недопустимою. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладених фактичних обставин справи та норм законодавства колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з відповідачки, як позичальника, на користь банку кредитної заборгованості (по тілу кредиту, відсотках за користування кредитом, пені, передбаченій кредитним договором, 3% річних та інфляційних втратах, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України), оскільки позичальник, в порушення взятих на себе зобов'язань, у встановлених договором порядку та строки кредитні кошти банку не повернула.

Колегія суддів враховує, що про судове засідання, в якому суд першої інстанції ухвалив оскаржуване заочне рішення, апелянт належним чином повідомлена не була, так як поштові відправлення із повісткою повернулися до суду без вручення адресату.

Одночасно колегія суддів відзначає, що апелянт заявила про свої заперечення проти позовних вимог у справі та надала відповідні докази в їх обґрунтування у заяві про перегляд судом першої інстанції заочного рішення. Тобто у даному випадку не йде мова про порушення права відповідача у справі на доступ до суду у аспекті висловлення своєї обґрунтованої правової позиції щодо предмету позову, про що вказує апелянт.

Далі, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Колегія суддів оцінює критично усі апеляційні доводи з посиланням на пропуск позивачем строків позовної давності у справі, оскільки відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Оскільки стаття 267 ЦК України, яка встановлює наслідки спливу позовної давності, є нормою матеріального права, то суд апеляційної інстанції не має права розглядати заяву про застосування цієї норми, оскільки така заява не розглядалася у суді першої інстанції.

Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Така правова позиція, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, висловлена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі №6-780цс15.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 у справі №6-2913цс15 висловлена правова позиція про те, що апеляційний суд не вправі надавати оцінку доводам сторони у справі про застосування строків позовної давності до позовних вимог у тому випадку, коли відповідне клопотання подано в порядку перегляду заочного рішення та судом першої інстанції відмовлено в його задоволенні.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що згідно п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд мав застосувати наслідки спливу строків позовної давності без заяви сторони у справі щодо вимог про повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, оскільки ч.3 ст.267 ЦК України передбачено імперативну вимогу про можливість застосування наслідків спливу строків позовної давності лише за наявності відповідної заяви.

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 6-239 цс14, з якої вбачається, що згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Отже в даному випадку пріоритет у застосуванні мають спеціальні норми ч.3 ст.267 ЦК України щодо підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд неправомірно стягнув одночасно інфляційні втрати та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України та заборгованість по відсоткам за користування кредитом, оскільки у даному випадку сторонами кредитного договору самостійно визначено розмір відсотків за користування кредитом, отже в даному випадку має місце подвійне стягнення, з таких міркувань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі 6-42цс11).

Враховуючи, що до складу грошового зобов'язання позичальника за кредитним договором входить обов'язок сплатити кредитору як суму отриманого кредиту так і відсотки за його користування (ч.1 ст.1054 ЦК України), отже наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, настають у разі невиконання будь-якої складової частини грошового зобов'язання позичальника - як щодо сплати тіла кредиту, так і щодо сплати відсотків за його користування. При цьому відсотки по кредиту не є способом відповідальності позичальника, а є частиною його зобов'язання.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суму заборгованості позивач розраховував згідно договірного графіка платежів, який втратив чинність у зв'язку зі зміною банком строків виконання договірних зобов'язань шляхом виставлення вимоги про дострокове повернення кредиту, оскільки факт виставлення банком в листопаді 2012 року позичальнику вказаної вимоги відображено в розрахунках заборгованості - спочатку банк визначає суму боргу за зобов'язаннями позичальника щодо сплати місячних платежів, а у послідуючому, у зв'язку з виставленням вимоги, - щодо повернення усієї суми боргу.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України мав зменшити розмір неустойки у даній справі, оскільки таке право у суду виникає лише за умови подання відповідачем відповідної заяви, що передбачено п.27 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що не мало місця в даній справі.

Крім того, вирішення такого питання з ініціативи сторони у справі відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому у ст. 11 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Крім того, з відповідачки на користь держави має бути стягнуто 4019,40 грн. в рахунок сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги, сплата якого була відстрочена до ухвалення судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» в особі філії - Черкаського обласного управління до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 4019,40 грн. в рахунок сплати судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :