АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/502/17 Справа № 199/1657/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Дніпро

24 січня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 треті особи: Амур - Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у березні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно /т.1 а.с. 2-6/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено /т.2 а.с. 45-49/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.2 а.с. 54-59/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз зазначених положень закону свідчить, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до ч.3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була комунальною власністю.

До них звернувся ОСОБА_2 з пропозицією укласти договір купівлі-продажу цієї квартири, на що отримав згоду користувачів.

Через те, що квартира була у комунальній власності, ОСОБА_3, як і усі мешканці квартири, 29.12.2007 року дала ОСОБА_2 довіреність на оформлення документів на приватизацію її частки квартири та право розпорядження.

У цей же день, ОСОБА_7 написала розписку про отримання 26500 доларів США в рахунок продажу квартири АДРЕСА_1.

29.12.2007 року ОСОБА_3 укладає договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО, реєстровий № 7354 /т.1 а.с. 118/.

04.04.2008 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на цю квартиру на сімох власників квартири АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 27/.

Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2012 року було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі по 303 364 грн. з кожного /т.1 а.с. 7-11/.

З метою забезпечення позову ухвалою АНД районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2010 року була накладена заборона на відчуження нерухомого майна, яке належить на праві власності відповідачам, у тому числі і квартиру АДРЕСА_3.

Зазначена ухвала була зареєстрована в КП «ДМБТІ» 15.04.2010 року та в АНД ВДВС служби ДМУЮ 22.04.2010 року.

03.07.2013 року ОСОБА_3 укладає договір купівлі квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_4, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО, реєстровий № 1520 /т.1 а.с. 117/.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 при укладенні правочину свідомо не повідомила про існування заборони на відчуження належного їй нерухомого майна, чим ввела в оману нотаріуса під час вчинення правочину, крім того, при посвідченні правочину не було перевірено наявність заборони відчуження нерухомого майна в КП «ДМБТІ».

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, так як позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_3 знала про встановлену заборону та навмисно продала належну їй квартиру для того щоб уникнути майнових зобов'язань.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань апелянта на те, що судом не враховано те, що відповідач ОСОБА_3 була обізнана про накладення арешту на належне їй майно і заборону його відчуження, оскільки особисто та з участю представників приймала участь у розгляді справи, знайомилася зі справою, знімала фотокопії копії справи, про що свідчать протоколи судових засідань та заяв про ознайомлення, у яких зроблено відмітку, то з ними погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що ухвала АНД районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2010 року була направлена в одному примірнику на виконання АНД ВДВС МУЮ, який повернуто 22.06.2010 рок до суду разом з постановою про закінчення виконавчого провадження 14.06.2010 року. Відповідно до зазначеної постанови ухвала суду від 14.04.2010 року була виконана державним виконавцем лише до боржника ОСОБА_7, виконання ухвали державним виконавцем стосовно боржника ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні, також відсутні будь-які докази вручення цієї ухвали ОСОБА_3

Верховним Судом України в постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2552цс16 висловлена правова позиція, що той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі,ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Вимогами закону при вирішенні спору про визнання недійсним договору, вчиненого під впливом обману, саме на позивача покладається обовязок довести наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Позивачем таких доказів суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі позивача доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_15