Провадження № 2/127/92/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Конецул О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ив травні 2016 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що 09.01.2014 року між сторонами було повторно зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за № 13.

28.06.2014 року ОСОБА_2 скої ДТП, тому вироком Вінницького районного суду від 01.04.2015 року був засуджений до арешту строком на 6 місяців, з нього було стягнено на користь потерпілої 36500,00 грн. та 786,00 грн на користь держави.

На початку квітня 2015 року відповідач без будь - яких пояснень зник, залишивши борги за комунальні послуги та речі.

В квітні 2015 року до ОСОБА_1 звернувся невідомий раніше ОСОБА_4 і почав вимагати знятися з реєстрації, виселитися з квартири та вивезти речі. Від останнього ОСОБА_1 дізналася що квартира, де вони проживають, продана ОСОБА_3

З 03.10.1992 року позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 та вони проживали в квартирі батьків позивача.

Проте ОСОБА_1 мала власну квартиру № 17, яка розташована в житловому будинку № 115 по вул. Келецькій в м. Вінниці. Від даного шлюбу у сторін є донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Леннінського районного суду м. Вінниці 28.08.2012 року шлюб між ними було розірвано, і позивач з донькою залишилися проживати у квартирі по вул. Келецькій.24.12.2012 року померла мати відповідача ОСОБА_6 і ОСОБА_2 припинивши спільне проживання з ОСОБА_7, переїхав жити до спірної квартири по вул. Келецькій. Розірвавши шлюб з ОСОБА_7, 28.01.2013 року відповідач почав налагоджувати стосунки з ОСОБА_1 та донькою, вони помирилися, і ОСОБА_1 з донькою переїхали в квартиру АДРЕСА_1 де продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу та були зареєстровані.

У спадкодавця, крім відповідача, був інший спадкоємець, рідна сестра ОСОБА_8 Їй не потрібно було житла, тому вона запропонувала сплатити за її ? частку квартири, оформити право власності на всю спадкову квартиру на ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Останні прийняли дану пропозицію і 06.06.2013 року позивач ОСОБА_1 продала свою квартиру АДРЕСА_2, а кошти в сумі 26500 доларів США передала ОСОБА_8 Пи цьому у них була домовленість, що ? частку спадкової квартири ОСОБА_2 переоформить на ОСОБА_1. Після передачі коштів ОСОБА_8 вона подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. 08.08.2013 року ОСОБА_2 один прийняв спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Позивач дізналася, що ОСОБА_2 був затриманий працівниками поліції та відправлений для відбування покарання до Стрижавської ВК № 81.

Позивач вказує що ОСОБА_2 переховувався від працівникі міліції, оскільки не хотів відбувати покарання. Лікуючись після ДТП та для розрахунку з потерпілою вони позичали кошти і потрапили в борги. Для того щоб повернути борги, ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1, в інтернеті підшукав особу, яка погодилася надати йому позику на умовах передачі застави. Ним особисто було вирішено надати у заставу спірну квартиру, про те на умовах оформлення договору купівлі продажу. За наведених обставин він продав спірну трьох кімнатну квартиру за 703280,00 грн.

У звязку з наявністю боргів та відсутністю коштів ОСОБА_2 не зміг до затримання переоформити на ОСОБА_1 ? частку квартири, а, перебуваючи в місцях позбавлення волі, не зміг звернутися до суду за захистом свої прав.

Позивач вважає, що її права при здійсненні продажу спірної квартири були порушені, тому звернулася до суду з даним позовом та просила встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 03.01.2013 року по 09.01.2014 року; визнати майно квартиру № 8, загальною площею 58,2 кв.м. в тому числі житловою площею 42,0 кв.м., з частиною підвалу під сарай площею 1,5 кв.м. в будинку № 24, що розташований по проспекту Космонавтів в м. Вінниці станом на 31.03.2015 року спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3; визнати частково недійсним договір купівлі продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 31.03.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 741 та скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на ? частки вказаної квартири. Також просила стягнути судові витрати.

Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Просив відмовити, надавши суду заперечення.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2, останній позовні вимоги ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, просить їх задовольнити. Просить справу слухати у його відсутність.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що сімю ОСОБА_1 знає з 2009 року. Олександр міг зникнути на певний період, він знайшов собі іншу жінку та проживав з нею, офіційно розірвав шлюб з позивачем. В 2014 році повідомили, що батько вернувся, планують перерїхати знову, свідок допомагала збирати речі. Відомо, що продали квартиру позивача по вул. Келецькій, щоб дати гроші для сестри.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з 1998 року. Відомо, що ОСОБА_1 залишилась без квартири. Не бачила, чи мартошенки проживають разом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків,дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що в позові ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 03.01.2013 року по 09.01.2014 року суд зазначає наступне.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про наступні ознаки сім'ї: особи спільно проживають, пов'язані спільним побутом, а саме ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, наявність спільних витрат, участь у витратах на утримання житла, особи мають взаємні права та обов'язки.

Позивачем на виконання зазначених положень законодавства не надано суду безспірних доказів того, що він з відповідачем в період з 03.01.2013 року по 09.01.2014 року проживали без реєстрації шлюбу однією сім'єю.

Так, заочним рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28.01.2013 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб між останнім та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) О.П.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Щодо вимоги про визнання майна спільною власністю подружжя, починаючи з 31.03.2015 року, суд зазначає наступне.

Відповідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

24.12.2012 року померла мати відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_2 Л.М.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Тобто незважаючи на те, коли саме ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, майно належить йому одноосібно, на праві власності як спадкоємцеві першої черги починаючи з 24.12.2012 року. Тобто з того часу коли він перебував ще у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Позивач просить суд визнати право спільної сумісної власності на майно станом на 31.03.2015 року. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача.

Згідно п. 20 Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позовна вимога ОСОБА_1 що визнання майна спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя станом на 31.03.2015 року не відповідає вимогам закону, оскільки позивачем на надано доказів того, що майно було створено спільною працею чи його вартість істотно збільшилась; майно набуте в порядку спадкування не відноситься до спільного сумісного майна;законодавство не передбачає можливість визнання права спільної сумісної власності на майно яке на час звернення з позовом до суду було відчужене належним власником в порядку та спосіб встановлений законом.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи, що на момент укладення договору купівлі продажу від 31.03.2015 року, не існувало жодного обмеження в частині володіння, користування та розпорядження належного ОСОБА_2 майном, а право власності було ним набуте в порядку спадкування, відноситься до особистої приватної власності, то не існувало жодних обмежень щодо його укладення

Суд вважає, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу недійсності договору купівлі продажу від 31.03.2015 року.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову у разі, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право на витребування майна в добросовісного набувача (постанова ВСУ від 31.10.2012 року № 6-53цс12).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2016 року, залишеним без змін згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим помешканням; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі продажу недійсним відмовлено. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю і виселення задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою 8 будинку 24 по вул. Космонавтів в м. Вінниці; виселено з належної на праві власності ОСОБА_3 житлового помешкання квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_12, ОСОБА_5

З даної ухвали вбачається, що позивач не була учасником спірного договору купівлі продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а положення ст. 230 ЦК України може бути застосовано лише у разі, коли вимоги про визнання договору недійсним з підстав вчинення його під впливом обману заявляє сторона спірного правочину, тому спірний договір купівлі продажу квартири на підставі положень цієї норми закону не може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження її слів про те, шо кошти дійсно нею передавалися іншій особі в рахунок відшкодування вартості ? частки спірної квартири.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2013 року виданого на імя ОСОБА_2, загальна вартість спадкового майна, що складається з квартири АДРЕСА_5 становить 226213,00 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ на той день (1 долар США 7,99 грн.) було еквівалентно 28312,00 доларів США.

Отже твердження позивача про те, що в червні 2013 року, вона начебто передала кошти в сумі 26500,00 доларів США ОСОБА_8 в рахунок вартості ? частки квартири, не підтверджені належними доказами.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо встановлення факту спільного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частку квартири, а відтак відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 57, 60, 63, 69, 74, 104 СК України, ст. 204, 215, 334, 388, 1268 ЦК України, ст. ст. 10, 56, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя