АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Батрин О.В.
№22-ц/796/9623/2017 Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Іванченка М.М.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок залиття,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просили стягнути з відповідачів матеріальний збиток, завданий внаслідок залиття квартири в сумі 12 100,06 грн. 06 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

В мотивування вимог посилалися на те, що з вини відповідачів сталося залиття їх квартири, що спричинило шкоду.

Проте, відповідачі відмовляються відшкодувати завданні залиттям збитки у добровільному порядку, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 16 березня 2017 року, занесеною до журналу судового засідання, ОСОБА_1, яка є власником квартири АДРЕСА_1, з якої відбулось залиття квартири позивачів, залучено до участі у розгляді справи як співвідповідача (а.с. 75).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 3 601 грн. 15 коп. майнової шкоди та по 500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що ,як вбачається зі змісту наданих позивачами копій Акту про залиття від 15.04.2016 р., ОСОБА_1 не була присутня під час огляду місця залиття належної позивачам квартири та не була залучена до складення цього акту.

В Акті не зазначені підписи свідків, які підтверджують, що вона відмовилась підписати даний Акт, тому він не відповідає вимогам п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76.

Акт про залиття від 15.04.2016 року не може бути визнаний належним та допустимим доказом неправомірних дій відповідача щодо пошкодження внутрішнього оздоблення належної позивачам квартири, оскільки огляд пошкоджень був проведений за відсутності відповідача.

Акт про залиття квартири було складено без встановлення суми нанесених збитків. Надалі в ході розгляду даного спору в суді першої інстанції було встановлено, що сума збитків, які нанесені в результаті залиття квартири позивача зазначені лише в копії локального акту доданого до позовної заяви, однак в оригіналі документу не зазначено суми нанесеного матеріального збитку.

Крім того, суд не звернув уваги та не надав оцінки тому, що відповідно до обставин позовних вимог, залиття в квартирі позивачів сталось в ніч 12.04.2016 року, а акт обстеження було зроблено аж 15.04.2016 року. Тому також виникає питання про причинно-наслідковий зв'язок між залиттям, яка мало місце 12.04.2016 року та пошкодженнями в квартирі, про які зазначено у акті огляду від 15.04.2016 року.

Зазначив, що квартира ОСОБА_1 знаходиться через поверх від квартири позивачів. Квартира, яка безпосередньо знаходиться на 4 поверсі, тобто над квартирою позивачів, під час залиття не була оглянута, так само як і не була оглянута квартира ОСОБА_1, тому незрозуміло, як судом було встановлено, що залиття сталось з вини саме відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції взагалі не мав права відкривати провадження по даній справі, оскільки з самого початку відповідачем по даній справі була ОСОБА_5, яка взагалі не має жодного юридичного відношення до квартири АДРЕСА_1 Тобто суд з самого початку невірно з'ясував коло осіб, які повинні бути сторонами по даній справі та не маючи належних доказів про власників та мешканців квартири АДРЕСА_1 відкрив провадження у справі, що не мав права робити.

Також судом неправильно обчислено суму судового збору, яка підлягає до стягнення.

Представник відповідачів апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що шкода, завдана позивачам в результаті пошкодження їх майна, є такою, що завдана з вини ОСОБА_1, яка є власницею квартири, з якої відбулося залиття.

Колегія погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_2 (а.с. 65), де і проживають (a.c. 27-30).

У ніч на 12 квітня 2016 року відбулось залиття квартири позивачів з квартири № 79, у зв'язку з чим було викликано аварійну службу та що стверджується актом про залиття від 15 квітня 2016 року (а.с. 4).

Відповідно до вказаного Акту внаслідок залиття у квартирі позивачів було виявлено сліди залиття у коридорі, санітарному вузлі, житловій кімнаті, кухні (а.с. 45-46). Причиною залиття є вихід з ладу підводки до зливного бачка у приміщенні санвузла квартири № 79. Внаслідок залиття з квартири № 79 спостерігаються мокрі сліди на сходовій клітинці по стояку та біля вхідних дверей квартири № 75 - 4 поверх, № 71 - третій поверх, № 67 - 2 поверх. Комісія, що складала вказаний акт вважає, що нанесені збитки власникам квартири позивачів повинні нести власники квартири № 79.

Факт залиття квартири позивачів 12 квітня 2016 року стверджується і розпискою відповідача ОСОБА_5, яка фактично проживала у квартирі № 79 та сплачувала частину коштів у відшкодування завданої майнової шкоди (а.с. 32).

КП «Київжитлоспецексплуатація» складено дефектний акт від 15 квітня 2016 року щодо ремонту квартири позивачів, за який позивачами сплачено 953 грн. 76 коп. (а.с. 22-25).

Відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості об'єкта будівництва щодо ремонту квартири позивачів від 28 вересня 2016 року станом на 22 вересня 2016 року майнова шкоди становить 10 675 грн. (а.с. 6-7).

З вказаного зведеного кошторисного розрахунку вбачається, що у нього увійшли суми, визначені за локальним кошторисом № 2-1-1 від 22 вересня 2016 року на суму 7 428 грн. (а.с.8-13), які є уточненими порівняно з даними за локальним кошторисом № 2-1-1, але станом на 2016 рік на суму 3 939 грн. (а.с. 17-21), сума, сплачена за виготовлення акту у розмірі 970,76 грн. (а.с. 24-25), що складається із суми 795 грн. з ПДВ на суму 158,96 грн., а також дані по підсумковій відомості ресурсів (а.с. 14-16).

Позивачами сплачено 17 грн. комісії банку за сплату коштів за виготовлення кошторису (а.с. 25), а також 315 грн. 30 коп. кошти за складання кошторису та комісії банку за його виготовлення (а.с. 26).

Таким чином, розмір шкоди, завданої позивачам, становить 11 002 грн. 30 коп. (10 675 грн. + 17 грн. + 315 грн. 30 коп.).

Згідно зі ст.. 319 ЦК України власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Вирішуючи спір та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачів розмір матеріальної шкоди, суд виходив з того, що ОСОБА_1 є власником квартири, з якої відбулося залиття, відповідно до Акту причиною залиття є вихід з ладу підводки до зливного бачка у приміщенні санвузла її власної квартири № 79, а тому суд вірно дійшов висновку, що остання має сплатити різницю між шкодою, завданою залиттям, та сумою коштів, що була виплачена ОСОБА_5, яка проживала у квартирі ОСОБА_1 та зобов'язувалась відшкодувати збиткі позивачам, зазначивши про це у розписці.

Тобто, відповідно до презумпції завдавача шкоди не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, на що суд аргументовано звернув увагу та правильно застосував норму права, яка перерозподіляє тягар доказування у цій категорії справ та зазначених правовідносинах.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що акт про залиття квартири позивачів не відповідає Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, колегія суддів відхиляє, оскільки у акті зазначено, які приміщення залиті і які наслідки та причини залиття.

Відсутність підпису ОСОБА_1 у акті огляду квартири позивачів не може бути підставою для не прийняття зазначеного акту у якості належного доказу, так як остання була відсутня у своїй квартирі.

Згідно вимог ст.23 ч.1,2 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У своєму висновку про стягнення моральної шкоди суд, виходячи із засад розумності, справедливості, правомірно співставив ступінь душевних страждань та розмір пошкодженого майна позивачів та обґрунтовано стягнув по 500 грн. у відшкодування такої шкоди кожному позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну оцінку.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, рішення суду в частині вирішення питання про стягнення судових витрат підлягає зміні, шляхом зменшення присудженого судом збору з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 з 1 102 грн.40 коп. до 879 грн.28 коп.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону №3 674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Разом з тим, позивачі при зверненні до суду першої інстанції сплатили лише 551,20 грн., тоді як їх позов містив майнову (відшкодування шкоди) і немайнову вимогу (відшкодування моральної шкоди).

Таким чином, з позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір на користь держави по 275 грн. 60 коп. з кожного.

В свою чергу ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги лише в розмірі 704 грн. 00 коп., тоді як мала сплатити 1 212,64 грн.

Отже, з апелянта ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 508 грн. 64 коп.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 1 102 грн. 40 коп. змінити, зменшивши розмір судового збору з1 102 грн. 40 коп. до 879 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за подання позову у розмірі 275 грн. 60 коп. з кожного.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 508 грн. 64 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді