Справа № 502/2743/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за первісним позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_6

про

стягнення грошових коштів в порядку поділу майна,

що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

та

зустрічним позовом

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6

до

ОСОБА_1

про

присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки

у праві спільної сумісної власності на майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 в позовній заяві, а також вона та її представники ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснили, що 25.04.2014 року позивач спільно з відповідачем ОСОБА_6, який на той час доводився їй чоловіком, передали ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 7 500 доларів США в рахунок майбутнього придбання автомобіля НОМЕР_1. Однак, правочин щодо купівлі-продажу автомобіля між ними вчинено не було, а отримані грошові кошти ОСОБА_7 23.07.2015 року повернув ОСОБА_6, який, незважаючи на те, що на час отримання від ОСОБА_7 грошей, фактично не знаходився у сімейних стосунках з ОСОБА_1 та не мешкав разом, одноособово прийняв вказані гроші, а належну позивачу їх половину не повернув. Представники позивача зазначають, що хоча шлюб між сторонами по справі було розірвано Кілійським районним судом Одеської області лише 21 серпня 2015 року, проте, сторони не мешкали разом з січня 2015 року, що вказував і сам ОСОБА_6 в своєму позові про розірвання шлюбу. Таким чином, відповідач, проживаючи зі вказаного часу окремо від позивача, після отримання від ОСОБА_7 спільних грошових коштів подружжя не мав та не має наміру повертати їх ? частину, яка становить 3750 доларів США, відповідно, позивачу.

Вказана обставина змусила позивача звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 97 875 гривень, що за курсом 26,1 гривень за 1 долар США є еквівалентом 3 750 доларів США, та який позивач та її представники просили суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_5 заперечував проти позову ОСОБА_1 та на обґрунтування заперечень пояснив, що половину отриманих 23.07.2015 року грошових коштів від ОСОБА_7, які раніше були передані йому в якості оплати за автомобіль, відповідач передав позивачу до того, як рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Умовою передання позивачу половину даної грошової суми було те, що після цього ОСОБА_1 надала суду заяву про згоду на розлучення з ОСОБА_6 Таким чином, оскільки позивач вже отримала від відповідача належну їй половину спільних грошових коштів, представник відповідача вважав позов ОСОБА_1 необґрунтованим та просив відмовити в його задоволенні.

Також після відкриття провадження у справі та до початку її розгляду по суті представник відповідача звернувся в інтересах відповідача ОСОБА_6 з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно /а.с. 21-23/.

Зустрічний позов ухвалою суду від 25.01.2017 року було прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження у справі № 502/2743/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5М в судовому засіданні пояснив, що 04.11.2005 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції, актовий запис № 107. Спільне життя у позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 з ОСОБА_1 не склалося та рішенням Кілійського районного суду Одеської області у справі №502/1029/15-ц шлюб між ними було розірвано. Як зазначає представник позивача за зустрічним позовом, сторонами по справі за період перебування у шлюбі було придбане наступне майно: - пральна машинка за ціною 6020 гривень; - холодильник за ціною 10 000 гривень; - газова плита за ціною 7000 гривень; - електрична духовка за ціною 1500 гривень; - мікрохвильова духовка за ціною 2000 гривень; - кухонна витяжка за ціною 1500 гривень; - 2 музичні колонки за ціною 4400 гривень; - пилосос за ціною 2500 гривень; кухонний куток за ціною 4100 гривень; кухонна стінка за ціною 5800 гривень; стіл за ціною 3200 гривень; - електричний конвектор за ціною 6000 гривень. Також було витрачено кошти на: - придбання та встановлення охоронної сигналізації 28 000 гривень; - придбання та встановлення водовідводу (каналізації) 5400 гривень; - придбання будівельних матеріалів та ремонт стіни (задньої) будинку 2500 гривень; - придбання та встановлення металопластикових вікон (6 штук) 28000 гривень; - придбання шиферу, балок, демонтаж старої покрівлі та перекриття даху будинку на загальну суму 56 000 гривень. Таким чином, як зазначає представник позивача за зустрічним позовом, сторонами за час спільного проживання було набуто майно на загальну суму 174 120 гривень. Коли сторони розлучилися, ОСОБА_6 пішов проживати до своїх батьків та з будинку, де проживав разом з ОСОБА_1, будь-якого майна не забирав та все залишив дружині. Під час розлучення ОСОБА_1 одразу поставила питання про розподіл спільних грошей, які вони збирали для купівлі машини, та отримавши свою частку грошей, написала заяву про згоду на розлучення. Влітку 2016 року ОСОБА_6В запропонував ОСОБА_1 добровільно поділити спільне майно, запропонувавши їй сплатити йому грошову компенсацію в розмірі ? частини спільного майна, що становить 87 060 гривень. Отримавши вказану пропозицію, ОСОБА_1 спочатку сказала, що подумає, але замість того, щоб врегулювати вказане питання, звернулась до нього з позовом про поділ грошей, які вони збирали на купівлю автомобіля, та які вони вже розділили між собою. На підставі викладеного представник позивача за зустрічним позовом просив суд ухвалити рішення, яким провести розподіл спільного майна між відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 на загальну суму 174 120 гривень, а саме: - пральну машинку за ціною 6020 гривень; - холодильник за ціною 10 000 гривень; - газову плиту за ціною 7000 гривень; - електричну духовка за ціною 1500 гривень; - мікрохвильова духовка за ціною 2000 гривень; - кухонну витяжку за ціною 1500 гривень; - 2 музичні колонки за ціною 4400 гривень; - пилосос за ціною 2500 гривень; кухонний куток за ціною 4100 гривень; кухонна стінку за ціною 5800 гривень; стіл за ціною 3200 гривень; - електричний конвектор за ціною 6000 гривень; - придбання та встановлення охоронної сигналізації 28 000 гривень; - придбання та встановлення водовідводу (каналізації) 5400 гривень; - придбання будівельних матеріалів та ремонт стіни (задньої) будинку 2500 гривень; - придбання та встановлення металопластикових вікон (6 штук) 28 000 гривень; - придбання шиферу, балок, демонтаж старої покрівлі та перекриття даху будинку на загальну суму 56 000 гривень, - виділивши все майно відповідачу за зустрічним позовом та стягнути ОСОБА_1В, на користь позивача за зустрічним позовом вартість ? частини майна в якості грошової компенсації на суму 87 060 гривень.

Представники відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявленого зустрічного позову. На обґрунтування заперечень представники відповідача за зустрічним позовом пояснили, що житловий будинок, в якому під час перебування у шлюбі проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_6, належить сестрі відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_8, яка безоплатно надала будинок № 14 по вул. Кутузова в м. Кілія Одеської області подружжю ОСОБА_6 для проживання. Металопластикові вікна в будинку були встановлені у 2008 році самим власником будинку, ОСОБА_8, яка також у 2013 році провела до будинку сигналізацію. Частину майна, яке було набуто під час спільного проживання сторін, а саме: електродуховку, пральну машину, DVD-плеєр, телевізор, ігрову приставку, ще у 2006 році було викрадено, в звязку з чим ОСОБА_1 зверталась з відповідною заявою до правоохоронних органів. Холодильник, з приводу якого заявлені вимоги про поділ у зустрічному позові, у 2010 році придбала мати ОСОБА_1В - ОСОБА_2 в кредит та надала його сторонам у користування, так само як і кухонний куток та кухонну стінку. Електроконвектор, про який зазначено у зустрічному позові, було подаровано ОСОБА_1 на день народження її матірю ОСОБА_2 Включеного до переліку майна в зустрічному позові столу, вартістю 3200 гривень, у сторін ніколи не було. Представники відповідача за зустрічним позовом зазначили, що деякі речі після розірвання сімейних відносин ОСОБА_6 забрав собі і вони знаходяться у нього, а саме: музикальні колонки та пилосос. Крім того, він забрав ще певні речі і все це майно вивіз до своєї матері за адресою: м. Кілія, вул. Будьонного, 122. Після розірвання шлюбу у ОСОБА_1В зі спільного майна залишилась лише мікрохвильова духовка, яка, на її думку, коштує близько 800 гривень, а не 2000 гривень, як зазначив представник позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного представники відповідача за зустрічним позовом просили суд залишити зустрічний позов без задоволення.

Заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, в процесі з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідження доказів, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області у справі № 502/2934/15-ц було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів.

Зазначеним рішенням суду встановлено наступне:

«Як вбачається з розписки, складеної 11.06.2015 року, ОСОБА_7 продав автомобіль «Шевролет Авео», державний номер НОМЕР_2, належний йому на праві власності, громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за 7500 доларів США 25.04.2014 року /а.с. 3/. При цьому згідно розписки від 16.04.2014 року ОСОБА_1 зобовязалась сплатити суму, що залишилась в розмірі 1300 доларів США ОСОБА_7 до 30 травня 2014 року /а.с. 55/.

Як вбачається з розписки, складеної 23.07.2015 року, ОСОБА_6, що мешкає в м. Кілія, вул. Кутузова, 14, отримав гроші в сумі сім тисяч пятсот доларів від громадянина ОСОБА_7 через неможливість оформити автомобіль «Шевролет Авео», державний номер НОМЕР_2».

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з заступних мотивів та встановлених по справі обставин:

«З наданих позивачем та досліджених судом доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_7 отримав від позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який на час передачі грошових коштів доводився її чоловіком, 7 500 доларів США в якості оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Також судом встановлено, що відповідний договір купівлі-продажу транспортного засобу між ними не укладався, розписка від 11.06.2015 року про продаж відповідачем позивачу та її чоловіку відповідного автомобіля, згідно з п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388, - не є документом, що підтверджує правомірність придбання відповідного транспортного засобу, в звязку з чим згідно положень ст. 1212 ЦК України отримана відповідачем сума грошових коштів підлягала поверненню позивачу та ОСОБА_6, що і було зроблено ОСОБА_7 23.07.2015 року шляхом передачі грошей ОСОБА_6, який на той час доводився чоловіком позивача, у звязку з чим на підставі положень ст. 60-61, 65 СК України мав право отримати належні подружжю грошові кошти, що були безпідставно набуті ОСОБА_7

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7, який безпідставно набув від подружжя ОСОБА_6 грошові кошти, передані в якості оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу, який між сторонами фактично укладено не було, в подальшому, а саме 23.07.2015 року /а.с. 34/ повернув їх чоловіку позивача ОСОБА_6, то визначений позивачем відповідач не має відповідати за даним позовом, а позивач має право отримати свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя в порядку ст. ст. 69-71 СК України шляхом поділу відповідної грошової суми, яка знаходиться у ОСОБА_6, в тому числі в судовому порядку шляхом предявлення до нього відповідного позову.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позивачем до визначеного ним відповідача позову, в звязку з чим відмовляє в його задоволенні».

Вказане рішення ніким не оскаржене та набрало законної сили 10.09.2016 року.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21.08.2015 року у справі № 502/1029/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб, зареєстрований 04.11.2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 107, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.09.2015 року /а.с. 6/.

При цьому, як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_6В проживав з ОСОБА_1 разом до січня 2015 року. Зазначив, що спільне господарство з відповідачкою не ведеться /Справа № 502/1029/15-ц, а.с.2/. Вказана обставина підтверджується також тим, що свою адресу у відповідній позовні заяві ОСОБА_6 зазначив м. Кілія, вул. Будьонного № 122; а адресу відповідача ОСОБА_1 м. Кілія, вул. Новоселів № 13.

З талону на мопед марки «WEIP» № 160670019 вбачається, що його власником є ОСОБА_1 /а.с. 42/.

Як вбачається з замовлення № 804 від 21.06.2008 року, виконаного ПП ОСОБА_9, прізвище замовника склопакетів, які були поставлені відповідним підприємцем за адресою: вул. Кутузова № 14, вказано як «Мунтян» /а.с. 43/.

Згідно Договору № К 3/13К від 23 січня 2013 року, вбачається, що його предметом є надання Виконавцем ТОВ «Охорона-Комплекс-Придунав'є» послуг з охорони майна Клієнта ОСОБА_8, яке знаходиться за адресою: м. Кілія, вул. Кутузова, 14 /а.с. 44/.

Як вбачається з Договору № НОМЕР_3, укладеного 10.03.2010 року, ОСОБА_2 отримала в АТ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 3799 гривень на придбання товару на вказану суму шляхом оплати платіжних документів Фірма «Стінол-Україна»» в формі ОСОБА_10 цьому у забезпечення виконання грошового зобовязання ОСОБА_2 передала в заставу придбаний нею за вказаним договором Холодильник/Морозильну камеру ВЕКО CSK 34000 /а.с. 45/.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22 січня 2004 року державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 209, на підставі заповіту, посвідченого Кілійською районною державною нотаріальною конторою 15 березня 1994 року і зареєстрованого в реєстрі за № 518. спадкоємцем зазначеного в заповіті мана ОСОБА_12, яка померла 31 січня 2003 року, є ОСОБА_8, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. № 13. Вказане майно складається з житлового будинку, який розташовано в м. Кілія, по вул. Кутузова під № 14. Право власності ОСОБА_8 на вказаний будинок зареєстроване в КП «РБТІ та РОН» 13.05.2008 року за реєстраційним номером 3626476 /а.с. 46-47/.

Згідно розписки від 16.04.2014 р., ОСОБА_1 зобовязалась сплатити залишок грошей в сумі 1300 доларів США ОСОБА_7 до 30 травня 2014 року /а.с. 81/.

З витребуваних в ході судового розгляду за клопотанням представника позивача за первісним позовом матеріалів кримінальної справи № 9 за ознаками ч. 3 ст. 185 КК України за фактом крадіжки майна ОСОБА_1, вбачається, що в ніч на 10 грудня 2006 року невстановлена особа проникла до житлового будинку № 14 по вулиці Кутузова в місті Кілія, звідки таємно викрала духовку марки «ASEL», пральну машинку марки «ZANUSSI», DVD-плеєр марки «ВВК», телевізор марки «LG», приставку ігрову марки «DENDEY», DVD-диски в кількості 9 штук, чоловічу барсетку, належні ОСОБА_1, чим їй було спричинено матеріальні збитки на суму 4440 гривень. Особу, що вчинила даний злочин до цього часу не встановлено, в звязку з чим досудове слідство по даній кримінальній справі зупинено.

Як пояснив допитаний в ході судового розгляду за клопотанням представників позивача за первісними позовом свідок ОСОБА_13, вона знає родину ОСОБА_1 з 2005 року. Свідкові відомо, що після укладення шлюбу сторони переїхали до будинку по вулиці Кутузова, який належав сестрі ОСОБА_1 ОСОБА_8, та прожили там близько 10 років. Через деякий час після укладення шлюбу, ОСОБА_6 став виїздити на заробітки до Російської Федерації, оскільки вони хотіли придбати житло. В будинку по вул. Кутузова він нічого робити не хотів, оскільки не був його власником, а лише замінив 2 метри каналізаційної труби. На той час, коли вони заселилися до будинку, в ньому вже було перекрито дах. Останнього разу подружжя ОСОБА_6 поїхали на заробітки у 2015 році. Олег повернувся до Кілії першим та забрав з будинку, де вони жили, мякий куток, мопед та телевізор і залишив дитину ОСОБА_1. ОСОБА_14 повернулась з заробітків після цього. Свідкові відомо, що холодильник сторонам по справі купила ОСОБА_2

Допитаний за клопотанням представників позивача за первісним позовом свідок ОСОБА_15 пояснила, що познайомилась з ОСОБА_2, коли та попрохала її допомогти зробити ремонт в будинку, що до того належав бабусі ОСОБА_15. Свідок порекомендувала майстра, який зробив ремонт даху будинку. Після цього були замінені вікна. На той час в будинку вже були меблі у всіх кімнатах та побутова техніка. Пізніше свідкові стало відомо, що в будинку сталася крадіжка.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_16 пояснив, що є хрещеною матірю відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 Свідкові відомо, що за подаровані на весілля гроші подружжя ОСОБА_6 придбало побутові речі, які пізніше були викрадені. Свідкові відомо, що зароблені гроші ОСОБА_6 віддавав ОСОБА_15, яка зберігала їх у своєї матері ОСОБА_2 ОСОБА_6 казав, що повернув ОСОБА_15 гроші, а вона за це дала згоду на розлучення.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_17 дав показання про те, що знає позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ще по спільній роботі в ТОВ «Титан», свідкові відомо, що за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у шлюбі, ними було придбано меблі, холодильник, пральну машинку. Після крадіжки вони встановили сигналізацію. Холодильник в кредит їм придбала мама ОСОБА_1. Свідок позичала їм гроші, які ті зберігали у матері ОСОБА_14.

Допитаний за клопотанням представника відповідача за первісним позовом свідок ОСОБА_18 пояснив, що вона є матірю відповідача за первісним позовом ОСОБА_6. Коли ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали у 2005 році шлюб, то спочатку жили добре. Олег став їздити на заробітки до Російської Федерації. Коли в них в будинку сталася крадіжка, ОСОБА_6 придбав кухонні меблі, пральну машинку, витяжку, а холодильник в кредит взяла їм матір ОСОБА_14. Після крадіжки вони витратили 1000 доларів США на встановлення сигналізації. Також матір ОСОБА_14 запропонувала їм зберігати свої гроші у неї і казала, що буде позичати їх під проценти. ОСОБА_14 також стала їздити на заробітки, після чого в них почались сварки і вони розійшлися. Свідок пояснила, що її чоловік разом з сином зробили в будинку, де проживав ОСОБА_6 з ОСОБА_1, каналізацію. ОСОБА_14 не погоджувалась на розлучення з ОСОБА_6, поки той не віддасть їй половину грошей за автомобіль. Коли він віддав ОСОБА_1 гроші, вона дала згоду на розлучення. Жодних речей з її будинку ОСОБА_6 не взяв.

Допитаний за клопотанням представника позивача за первісним позовом свідок ОСОБА_7 дав показання про те, що три роки тому, приблизно у квітні місяці, до нього прийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_1, щоб домовитись про придбання автомобіля, який він виставив на продаж. Ціна автомобіля в 7500 доларів США їх влаштувала та увечері того ж дня вони принесли йому 6200 доларів США, після чого ОСОБА_1 написала розписку про те, що до кінця травня вона остаточно розрахується. Свідок погодився, після чого вони забрали автомобіль. Приблизно через місяць до нього прийшла ОСОБА_1 та повідомила, що ОСОБА_6 не дав грошей і попросила повернути їх пізніше. Через рік після цього свідок зустрів у місті ОСОБА_6 та запитав у нього, коли той віддасть частину грошей, що залишилась несплаченою за автомобіль. Через тиждень ОСОБА_6 приніс 1000 доларів США, а пізніше передав йому ще 300 доларів. Потім до свідка приходила ОСОБА_1 та повідомила, що вони з ОСОБА_6 розлучаються. На прохання ОСОБА_1 та її батьків свідок написав їм розписку, якою підтвердив той факт, що отримав від подружжя ОСОБА_1 7500 доларів США за проданий автомобіль. При предявлення розписки, датованої 11.06.2015 року, свідок підтвердив що вона була написана ним власноруч та підтверджує факт отримання ним від подружжя ОСОБА_1 7500 доларів США. Як пояснив свідок, в подальшому 23.07.2015 року він повернув особисто ОСОБА_6 вказані гроші, а той повернув йому автомобіль, що до цього часу був у його користуванні.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами:

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Держави-учасниці Конвенції зобовязані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Як зазначено в ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, як зазначено в ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Як зазначено в ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З наданих сторонами та досліджених в ході судового розгляду доказів, судом достовірно встановлено факт того, що сторони, перебуваючи у шлюбі, передали іншій особі ОСОБА_7 7500 доларів США в якості оплати за придбаний автомобіль.

Обома представниками сторін визнається та обставина, що сторони перебуваючи у шлюбі їздили на заробітки до Російської Федерації, де заробляли кошти на придбання автомобіля.

Отже, передані ОСОБА_7 кошти відповідно до положень ст. ст. 60-61 СК України та за відсутності доказів того, що вони належали особисто відповідачу за первісним позовом ОСОБА_6, на думку суду, мали статус спільної сумісної власності подружжя.

Судовим рішенням у іншій справі встановлено обставину, яка в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, та яку в ході розгляду даної справи підтвердив свідок ОСОБА_7, що належні подружжю ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності грошові кошти в розмірі 7500 доларів США, були повернуті 23.07.2015 року ОСОБА_7 лише одному ОСОБА_6, хоча перед цим були ним отримані від подружжя ОСОБА_6.

Також в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6, який є відповідачем за первісним позовом у даній справі, звертаючись 15.05.2015 року до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1, сам у відповідному позові стверджував, що припинив з нею стосунки з 27 січня 2015 року, тобто майже за 4 місяці до того, як ОСОБА_7 повернув йому грошові кошти в сумі 7500 доларів США. Той факт, що шлюб сторін було розірвано судом лише 21.08.2015 року, на вказану обставину не впливає, оскільки вказаним судовим рішенням лише юридично оформлено розірвання шлюбу та припинено між сторонами права та обовязки подружжя і не може підтверджуватись факт передання відповідачем за первісним позовом належних позивачу ОСОБА_1В грошових коштів зі спільної суми в розмірі 7500 доларів США.

Заперечення представника відповідача за первісним позовом стосовно того, що ОСОБА_6В передав ОСОБА_1 належну їй половину грошей під умовою того, що остання за це надасть йому згоду на розлучення, суд оцінює критично, оскільки, на думку суду, сумнівною є та обставина, що відповідач за первісним позовом перебуваючи в процесі розлучення з позивачем та передаючи їй відповідну суму грошей, навіть не отримав від ОСОБА_1 будь-якого письмового документу, що підтверджує одержання нею вказаних коштів.

Крім того, в силу ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Отже, небажання ОСОБА_1В розривати шлюб з ОСОБА_6В під будь-якою умовою, не могло бути за законом підставою для збереження їхнього шлюбу.

Таким чином, з огляду на те, що грошові кошти в силу положень ст. ст. 184, 190 ЦК України є речами /майном/, визначеними родовими ознаками, вони можуть бути в порядку ч. 1 ст. 71 СК України поділені в натурі між сторонами.

З огляду на вищенаведене та положення ч.1 ст. 70 СК України частка позивача за первісним позовом ОСОБА_1 становить 7500 доларів США/2 = 3750 доларів США.

Та обставина, що подружжя ОСОБА_1 спочатку передало ОСОБА_7 лише 6200 доларів США, а потім сам відповідач ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 передав ще 1000 та 300 доларів США, відповідно, на вищенаведений висновок суду не впливає, оскільки вказані грошові кошти, на думку суду, також відносяться до спільного майна подружжя, оскільки передавались саме під час перебування сторін у шлюбі.

П. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, передбачає примусове виконання обовязку в натурі.

Враховуючи, що належна ОСОБА_1 частка у спільному майні грошових коштах, знаходиться у відповідача за первісним позовом ОСОБА_6, отримання її позивачем за первісним позовом в натурі можливе лише шляхом стягнення з відповідача відповідної грошової суми, що, фактично, і буде поділом майна в натурі в розумінні ч. 1 ст. 70 СК України.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, з урахуванням положень вказаної статті ЦК України, судом має бути здійснений розрахунок з переведення іноземної валюти в українську за курсом, вставленим Національним банком України на день ухвалення рішення, що узгоджується з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14.

Згідно повідомлення Національного банку України на офіційному сайті вказаної установи, станом на 18.08.2017 р. офіційний курс гривні до долара США становить: 2550,6409 гривень за 100 доларів США.

Таким чином, еквівалентом 3750 доларів США є 95 649,03 гривень, які суд присуджує до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом, таким чином задовольнивши первісний позов частково.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, суд виходить з наступного:

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Судом встановлено, що будинок в якому проживали сторони під час перебування у шлюбі, належить сестрі позивача ОСОБА_8. Отже, вони не є власниками відповідного майна, в звязку з чим, навіть за умов доведення позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 тих обставин, що його поліпшення, ремонт та витрати на отримання послуг з його охорони були понесені ним особисто, він має право, в разі доведення факту згоди власника на проведення таких поліпшень, на відшкодування вартості витрат на його утримання та поліпшення, предявивши відповідну вимогу саме до власника вказаного майна.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 таким власником не є.

Вимоги про поді майна в натурі представником позивача за зустрічним позовом не заявлялись.

Представником позивача за зустрічним позовом не доведено, як обставин щодо існування і вартості всього майна, зазначеного у зустрічному позові, яке на його думку, перебуває у володінні відповідача за зустрічним позовом, так і ту обставину, що виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим.

Крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_1 відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду не вносила.

Отже, в даному випадку з урахуванням положень ч. 5 ст. 71 СК України позивач за зустрічним позовом в разі доведеності факту існування всього зазначеного ним спільного майна, мав право на предявлення вимог про визнання ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу і залишення майна в їх спільній частковій власності.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15.

Пояснення допитаних за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом свідків та надані ним фотографії, вказаних висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України в звязку з задоволенням первісного позову суд присуджує з відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 184, 190, 533 ЦК України, ст. ст. 60-61, 69-71 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів в порядку поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрований та мешкає в м. Кілія Одеської області, вул. Будьонного, 122, РНОКПП НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована та мешкає в м. Кілія Одеської області, вул. Новоселів, 13, РНОКПП НОМЕР_5, - 95 649,03 гривень, що станом на дату ухвалення рішення за курсом Національного банку України еквівалентно 3 750 доларам США.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрований та мешкає в м. Кілія Одеської області, вул. Будьонного, 122, РНОКПП НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована та мешкає в м. Кілія Одеської області, вул. Новоселів, 13, РНОКПП НОМЕР_5, - 956,5 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_19