Справа № 2/331/978/2017
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2017 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді - Скользнєвої Н.Г.,
при секретарі - Постарнак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 08 січня 2008 року.
Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку щомісяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору.
22.03.2015 року ОСОБА_3 померла, спадкоємцями після її смерті стали ОСОБА_1В, ОСОБА_2, які кредит не погашають.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 1 грудня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. (а.с. 68-69, 105-107)

Не погодившись в зазначеним рішеннями суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ з відповідною касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 207 року касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 133-134)

03 травня 2017 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 3 травня 2017 року справу передано в провадження судді Скользнєвої Н.Г.

05 травня 2017 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Скользнєвої Н.Г. справа за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку « ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнята до провадження та призначена до розгляду у відкрите судове засідання. (а.с. 138)

Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав суду заяву про проведення судового засідання за відсутності представника позивача.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, кожен в окремості, в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, якы б перешкоджали розгляду від них до суду не надходило.

Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів.

Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Із зазначеного слідує, що розгляд справи за відсутності відповідача не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до увагу заяву позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі та ухвалою від 28 серпня 2017 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Вивчивши матеріали справи, взявши до уваги заяву представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У ч.2 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 січня 2008 року, ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 11800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 8)

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку щомісяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору.(а.с. 9-14)

У порушення умов договору ОСОБА_3 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим у останньої, станом на 28.02.2015р., утворилась заборгованість в розмірі 12161,68 грн., яка складається з: 11619 гривень 32 копійок заборгованість за кредитом; 542 гривень 36 копійок заборгованість за відсотками. (а.с. 44-49)

22.03.2015 року ОСОБА_3 померла. (а.с. 30, 167-зв., 173-175)

Згідно матеріалів спадкової справи № 25-2015, заведеної 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, 15.09.2015 року звернувся син спадкодавця: ОСОБА_1. При житті заповіти ОСОБА_3 складені не були, що вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, сформованого станом на 15.09.2016 року (а.с. 169).

Також з матеріалів спадкової справи № 25-2015, заведеної 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 вбачається, що спадкова маса та вартість успадкованого майна не визначена. (а.с. 164-169)

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 23 вересня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 22 березня 2015 року ОСОБА_3, на спадкове майно, що складається з частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 179)

Таким чином, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 25-2015, заведеної 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 22 березня 2015 року ОСОБА_3 - не видавалися.

Відповідно до положень ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч.2 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст.1281 ЦК спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

За змістом зазначених норм вбачається, що у разі смерті фізичної особи, боржника за зобовязаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обовязки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника за зобовязанням.

Разом з тим, відповідно до ст.1297 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Зокрема, згідно ст.1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ч.4 ст.1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно положень ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Тобто, вимогами чинного цивільного законодавства України передбачений обовязок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", спадкоємці боржника є боржниками перед кредитором лише за умови прийняття спадщини та у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання спадкового майна відповідачами та вартості цього майна.

Разом з тим у спадковій справі немає зазначення про наявність виявленого спадкового майна, його вартість, тощо.

Відтак факт одержання дітьми померлого боржника майна в порядку спадкування після смерті за законом не доведений.

Банк жодними доказами не довів наявність спадкового майна одержаного відповідачами у спадщину й можливості погашення зобов'язання спадкодавця перед кредитором за рахунок такого майна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

На виконання викладених вимог процесуального права ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявами та/або клопотаннями про витребування відповідних доказів з метою встановлення вартості майна, одержаного у спадщину, не звертався.

З огляду на положення ч.1 ст.1282 ЦК України, за якими на спадкоємця покладається обов'язок задовольнити вимоги кредитора лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину, та враховуючи відсутність в матеріалах справи даних щодо одержання у спадщину будь-якого майна та щодо вартості спадкового майна, одержаного відповідачами суд позбавлений можливості задовольнити позов.

Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з того, що судом у задоволенні позовних вимог відмолено, то суд приходить до висновку, що у стягненні з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 1378,00 грн., також слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 526, 610, 612, 1216, 1218, 1220, 1268, 1281, 1297, 1299 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання рішення суду апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: Н.Г. Скользнєва

28.08.2017