Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3229/17 Головуючий у 1-й інстанції: Суркова В.П.
Є.У.№ 336/1626/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березня 2017 року Головне Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області (далі - ГУ ДСНС України у Запорізькій області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 і просило на підставі ст.ст.71, 107 ЖК України визнати її такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням у кімнаті № АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що спірна квартира була надана співробітнику управління ОСОБА_4, після розірвання шлюбу з яким відповідачка ОСОБА_3 з грудня 2015 року в спірній кімнаті не проживає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ГУ ДСНС посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду Фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 107 ЖК України передбачено, що у випадку вибуття наймача і членів його сім'ї на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, договір найму вважається розірваним. Якщо із житлового приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму не розривається, а член сім'ї, що виїхав, втрачає право користування цим житлом з дня вибуття.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72,107 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення).

За змістом роз'яснень п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року (із змінами), у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

На підтвердження вибуття (ст.107 ЖК) суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення) про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що під час обстеження спірної кімнати АДРЕСА_1 комісією 10.03.2017 року був встановлений факт не проживання ОСОБА_3 з грудня 2015 р.

На підтвердження своїх доводів позивач послався на акт, складений комісією у складі представників позивача, а також на письмові пояснення мешканців службового житла ОСОБА_5, ОСОБА_6, рапорт ОСОБА_4 (а.с.15-18).

Між тим, акт, покладений в основу заявленого позову, викладений у шаблонній формі, підписаний співробітниками позивача, не містять даних, на підставі яких комісія дійшла висновку про відсутність відповідача в спірному житлі, а тільки містять твердження про її відсутність в квартирі в певний період часу.

Клопотання про допит осіб, які підписували відповідні акти і пояснення, позивачем суду не заявлялося, в порядку, передбаченому ст.180 ЦПК України вказані особи судом не допитувалися, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення не попереджалися.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 у березні 2016 р. вимушена була залишити спірне житло, оскільки з колишнім чоловіком у неї склалися неприязні стосунки, чоловік створив нову сім'ю, з якою фактично проживає в спірній кімнаті і перешкоджає колишній дружині проживати в ній. Проте, спірна кімната являється єдиним постійним місцем проживання її і малолітнього сина, який після розірвання шлюбу залишився разом з нею.

Вказані обставини не оспорювалися позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідач набула право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що вона на законних підставах користується жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідачки і ї малолітньої дитини на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи позивача про відсутність відповідачки у спірному жилому приміщенні з грудня 2015 року без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивач повинен був надати відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, а тому відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку про відмову у позові, а тому доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгоди з оцінкою зібраних у справі доказів, не заслуговують на увагу і являються такими, що висновків суду не спростовують.

Письмові пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_7 на ім'я начальника ГУ ДСНС, рапорт наймача ОСОБА_4 про не проживання ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1 з грудня 2015 року не спростовують доводи відповідача про поважність причин її відсутності у спірному житлі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач виїхала на інше постійне місце проживання, належними і допустимими доказами не підтверджуються.

Рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 21 червня 2017 року по справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: