22-ц/775/543/2017(м)
Категорія 54 Головуючий у 1 інстанції Мирошниченко Ю.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Кочегарової Л.М,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2017 року,

В с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» ( далі - ПрАТ «ЄМЗ» або далі - підприємство), в якому просив поновити його на роботі на посаді штабелювальника металу, що зайнятий переміщенням готової продукції в процесі виробництва, дільниці обробки та відвантаження готової продукції цеху прокатного переділу Макіївської філії ПрАТ «ЄМЗ», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на час поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а також вирішити питання про відшкодування судових витрат.

В обґрунтування позову зазначив, що з липня 2009 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді штабелювальника металу, що зайнятий переміщенням готової продукції в процесі виробництва дільниці обробки та відвантаження готової продукції цеху прокатного переділу.

20 березня 2017 року під час знаходження у щорічній відпустці позивач дізнався, що згідно з наказом генерального директора підприємства № 1025 від 15 березня 2017 року всіх співробітників підприємства було повідомлено про необхідність прибути до м. Маріуполя 16 березня 2017 року для переводу до інших структурних підрозділів підприємства, а у разі неприбуття, вважається, що співробітники дають згоду на звільнення по п. 1 ст. 36 КЗпП України.

16 березня 2017 року на підставі наказу № 1026 від 16 березня 2017 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

При цьому позивач зазначив, що наказ відповідача № 1025 від 15 березня 2016 року відповідачем до його відома не доводився, згоди на звільнення та жодних дій, які б свідчили про такий намір, не здійснювалось. Про своє звільнення дізнався вже після фактичного звільнення, трудову книжку не видано та жодних розрахунків не проведено.

Незаконні дії відповідача порушили конституційні права позивача на працю та можливості заробляти на життя, що призвело до моральних страждань позивача, що відобразились на його стані здоровя.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що при звільненні за згодою сторін обовязковими вимогами є домовленість сторін та волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Позивач з 15 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року знаходився у щорічній відпустці, не ознайомлювався та не мав можливості ознайомитися з інформацією щодо необхідності прибути до м. Маріуполя 16 березня 2017 року відповідно до наказу № 1025 від 15 березня 2017 року, та не знав про його існування до виходу з відпустки. Відповідачем не надано доказів щодо ознайомлення позивача з наказом № 1025 від 15 березня 2017.

Позивач не надавав жодної згоди на розірвання трудового договору саме 16 березня 2017 року, оскільки знаходився у відпустці, а виконання наказу № 1025 від 15 березня 2017 року було неможливим також з причин проведення у м. Макіївці бойових дій, що ускладнило сполучення до м. Маріуполя.

Судом першої інстанції неправомірно застосовано аналогію закону у звязку з тим, що вказані правовідносини врегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Нормами цивільного та трудового законодавства, трудовим договором не передбачена можливість розірвання трудового договору шляхом мовчазної згоди. Наявність надзвичайної ситуації не дає права порушувати норми законодавства, а отже застосування аналогії закону щодо мовчазної згоди порушує права позивача.

При розгляді справи суд не звернув уваги на предмет та підстави позову, оскільки обґрунтовуючи рішення суд повязує необхідність відшкодування середнього заробітку з тим, що відповідач не видав трудову книжку позивачу при звільненні, посилаючись на форс-мажорні обставини, тоді як його позовні вимоги зводяться про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням.

Незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, що відобразилося на здоровї останнього, на порушення сну, знаходженню у постійному нервовому стані. Позивач з цього приводу звертався за медичною допомогою. Однак підтвердження цього надати не в змозі, у звязку з тим, що вказані медичні устави не були визнані на території України.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи телефонограмою, про що свідчать записи в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1741, 1791 та через оголошення, розміщеного на сайті судової влади України (а.с.77, 78, 97- 99).

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника відповідача ОСОБА_3В, який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтвердили сторони, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді штабелювальника металу, що зайнятий переміщенням готової продукції в процесі виробництва, дільниці обробки та відвантаження готової продукції цеху прокатного переділу.

Наказом № 1026 від 16.03.2017 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звільненню позивача передувало видання відповідачем наказу № 1025 від 15 березня 2017 року, яким кожному заінтересованому у збереженні трудових відносин працівнику до 18-00 16 березня 2017 року наказано зявитися за юридичною адресою підприємства (м. Маріуполь, пр. Нахімова, 116а). У випадку неприбуття за зазначеною адресою та не виявлення у письмовому вигляді згоди на продовження трудових відносин, буде вважатись, що з боку працівника надається згода на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та угода буде розірвана з 16 березня 2017 року (а.с.4).

Факт захоплення підприємства відповідача не заперечується позивачем та підтверджується витягом з кримінального провадження № 0000803, з якого вбачається, що 27 березня 2017 року до ЧЧ Бахмутського відділу поліції ГУНП в Донецькій області надійшов лист про те, що 15 березня 2017 року невідомі особи, які представились представниками так званої «Донецької народної республіки» захопили адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ», яка розташована за адресою: м. Єнакієве, пр. Металургів, 9 та ПрАТ «Макіївський металургійний завод», що розташований за адресою: м. Макіївка, вул. Металургійна, 147, що й стало передумовою видання вищезгаданого наказу (а.с. 37).

Позивач в судовому засіданні підтвердив, що з телефонної розмови з колегою він дізнався про існування наказу «По персоналу» та про необхідність зявитися до м. Маріуполь з метою продовження трудових відносин.

З акту від 15.03.2017 року вбачається, що 15.03.2017 року було здійснено розміщення копій наказу № 1025 «По персоналу» у місцях промислової ділянки ПрАТ «Єнакіївський металургійний завод» за адресами: пр. Металургів, 9, м. Єнакієве та вул. Металургійна, 57, м. Макіївка (а.с.25).

Інформацію про втрату контролю над діяльністю свої підприємств на тимчасово окупованій території 15 березня 2017 року було розміщено на сайті СКМ (http://rebuild.scm.com.ua/ru/2017/03/15/gruppa-metinvest-zayavlyaet-o-potere-ko/), яку також неодноразово було опубліковано в популярних та авторитетних засобах масової інформації, зокрема ІА «Інтерфакс».

Судом також встановлено та з боку позивача не заперечувалось, що останній у встановлені наказом № 1025 від 15 березня 2017 року строки за юридичною адресою відповідача не зявився, заяву щодо переводу до інших структурних підрозділів не написав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції враховуючи, особливості застосування та дотримання норм трудового законодавства в умовах форс-мажору, вважав за потрібне застосувати до вказаних правовідносин аналогію права, яка за своїм змістом повинна використовуватися для подолання прогалин в правовому регулюванні на основі загальних принципів права і засад окремої галузі права та дійшов висновку, що позивач свого бажання щодо продовження трудових відносин з відповідачем не виразив. Виробничі потужності ПрАТ «ЄМЗ», що знаходяться на територіях м. Єнакієве та м. Макіївки Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань і вийшли з під контролю роботодавця, у звязку із злочинним їх захопленням для подальшої діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін повернення їх є невідомим, а тому пропозиція роботодавця про термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обовязки на цих виробничих потужностях, за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, є вимушеним необхідним та упереджуючим заходом. Отримання відповідачем з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього із займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, було виражено у незявленні за юридичною адресою роботодавця та неподанні заяви про перевід до інших структурних підрозділів відповідача, що розташовані на підконтрольній території України.

Такий висновок є обґрунтованим і узгоджується з встановленими обставинами та нормами матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом.

У зв'язку з цим угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП також укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Законодавством не передбачено обов'язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дата звільнення, про яку домовлялися сторони.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» введено в дію відповідне рішення Ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до ст.1 вказаного закону період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до зазначеного Указу Президента України.

На виконання абз. 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на яких здійснювалась антитерористична операція», № 1275-р від 02 грудня 2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, до яких у тому числі, включено міста Єнакієве та Макіївка.

Міста Єнакієве та Макіївка включені до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення».

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, та не заперечувалось сторонами в суді першої інстанції, 15 березня 2017 року невідомі особи, які представились представниками так званої «Донецької народної республіки» захопили адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ», яка розташована за адресою: м. Єнакієве, пр. Металургів, 9 та Макіївської філії ПрАТ «ЄМЗ», що розташована за адресою: м. Макіївка, вул. Металургійна, 147. За фактом захоплення підприємства відповідача відкрито кримінальне провадження, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0000803 (а.с.17).

Наказом ПрАТ «ЄМЗ» від 15 березня 2017 року № 1025, внаслідок того, що неправомірними діями третіх осіб, які перешкоджали нормальній роботі підприємства, втрати зі сторони керівництва підприємства контролю за діяльністю підприємства, та враховуючи факт того, що життя і здоровя робітників є головною цінністю ПрАТ «ЄМЗ» кожному працівнику, зацікавленому у збереженні трудових відносин із відповідачем, було запропоновано до 18:00 16 березня 2017 року зявитися за юридичною адресою відповідача із метою оформлення переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній Україні території. Одночасно відповідачем було повідомлено усіх робітників, що у випадку не прибуття за юридичною адресою до вказаного часу та не вираження у письмовій формі свого бажання щодо продовження трудових відносин, буде вважатися, що із боку таких робітників було наданого згоду на розірвання укладеного із ним трудових договорів на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та такі договори будуть розірвано з 16 березня 2017 року (а.с.4).

Зазначені обставини стали передумовою видання вищезгаданого наказу із застосуванням аналогії права до ситуації, що склалася, шляхом урегулювання відносин за допомогою норм цивільного права.

Наказом № 1026 від 16.03.2017 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

Отже, якщо виробничі потужності ПрАТ «ЄМЗ», що знаходяться на територіях м. Єнакієве та м.Макіївка Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із під контролю роботодавця, у звязку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін повернення їх є невідомим, колегія суддів погоджується з висновком суду, що пропозиція роботодавця про термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обовязки на цих виробничих потужностях за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, обєктивним та упереджуючим заходом.

Підставою для видання наказу про звільнення за угодою сторін стали обставини непереборної сили, тобто надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: збройний конфлікт та відібрання підприємства невідомими людьми на непідконтрольній Українській владі території.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Аналізуючи вищенаведену норму закону про припинення трудового договору, вбачається, що підприємство обрало єдину можливу законну підставу для звільнення працівника - за угодою сторін, перед цим запропонувавши йому виконати певні дії для підтвердження наміру продовжити трудові відносини з підприємством.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не володів інформацією відносно необхідності прибуття до м. Маріуполя 16 березня 2017 року для оформлення переводу в інші структурні підрозділи відповідача, які розташовані на підконтрольній Україні території, спростовується поясненнями позивача в суді першої інстанції, де він пояснив, що з телефонної розмови з колегою ( займав посаду майстра) він саме 16 березня 2017 року в середині дня дізнався про існування наказу «По персоналу» та про необхідність зявитися до м. Маріуполя з метою продовження трудових відносин.

З акту від 15 березня 2017 року вбачається, що 15 березня 2017 року було здійснено розміщення копій наказу № 1025 «По персоналу» у місцях промислової ділянки ПрАТ «Єнакіївський металургійний завод» за адресами: пр. Металургів, 9, м. Єнакієве та вул. Металургійна, 57, м. Макіївка (а.с.25).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що мала місце мовчазна згода (конклюдентні дії) з боку позивача на припинення трудового договору за взаємною згодою, через відмову у подальшому продовження трудових відносин, що було виражене у незявленні за юридичною адресою роботодавця та неподанні заяви про перевід до інших структурних підрозділів відповідача, що розташовані на підконтрольній території України.

Проте що позивач не мав наміру продовжувати трудові відносини з відповідачем в іншому структурному підрозділі, розташованому на підконтрольній території України, свідчать його пояснення в суді першої інстанції про те, що він бажає, щоб його звільнили на законній підставі, після поновлення на роботі.

Неспроможні і доводи апеляційної скарги щодо незаконного звільнення позивача, а саме звільнення в період знаходження у відпустці, оскільки останній був звільнений не з підстав, передбачених ст.40 КЗпП України, частиною третьої якої, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період перебування працівника у відпустці.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовано за яких обставин сторони трудових правовідносин звільняються від виконання обовязків, положення цивільного законодавства щодо урахування при вирішення спорів про поновлення на роботі обставин непереборної сили можуть застосовуватись й до цих правовідносин.

Під час розгляду справи встановлено, що події, які відбулися 15 березня 2017 року, а саме захоплення підприємства представниками незаконних збройних формувань так званої «Донецької народної республіки», його окупація та захоплення ПрАТ «ЄМЗ» та його Макіївської філії озброєними людьми, є загальновідомими обставинами. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, науково-правовим висновком про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України від 15 травня 2017 року № 1565/2/21-10.2.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади тощо.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Враховуючи, що відповідачу та його працівникам загрожувала реальна небезпека з боку представників незаконних збройних формувань, керівництвом підприємства були вжиті можливі на той час заходи щодо збереження майна підприємства, забезпечення безпеки працівників шляхом переведення їх на роботу на територію, підконтрольну Україні. Зазначені обставини стали передумовою видання вищезгаданого наказу із застосуванням аналогії права до ситуації, що склалася, шляхом урегулювання відносин за допомогою норм цивільного права.

Отже, підставою для видання наказу про звільнення за угодою сторін стали обставини непереборної сили, тобто надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: збройний конфлікт та відібрання підприємства невідомими людьми на непідконтрольній території України.

Оскільки трудовим законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, суд дійшов правильного висновку про те, що застосуванню підлягають і положення цивільного законодавства.

Суд правильно виходив з того, що мовчання (не виявлення позивачем відсутності згоди на припинення трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України, поведінкою особи може виражатися зовнішній вияв волі (волевиявлення) особи.

Частина 2 цієї статті передбачає можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників правочину («конклюдентні дії»).

Неприйняття відповідачем ніяких заходів щодо виявлення наміру продовжувати трудові правовідносини з підприємством та підписання наказу про звільнення свідчить саме про наявність волевиявлення відповідача на звільнення з зазначених підстав.

З огляду на вказане вище, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підприємство отримало з боку позивача мовчазну згоду на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у незявленні за юридичною адресою відповідача та у ненаданні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно встановивши обставини по справі, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для поновлення його на роботі.

Доводи про те, що роботодавець самостійно на свій розсуд визначив умови, за якими трудовий договір буде вважатись припиненим, зокрема вказав робітнику на необхідність зявитися у найкоротший термін до іншого населеного пункту, позивач з заявою про припинення трудового договору за цими підставами не звертався, тому звільнення повинно було бути проведено за ініціативою роботодавця, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами.

Посилаючись на те, що позивач не мав фізичної можливості протягом одного дня дістатися до місця, визначеного в наказі для працівників, що бажають продовжити трудові відносини з підприємством, не надавав згоди на звільнення, позивач в той же час не оспорював, що він не прийняв жодних заходів для повідомлення адміністрації підприємства про намір працювати на заводі, не телефонував, не звертався до безпосереднього керівника на підприємстві, не намагався зробити це пізніше. Більш того, в суді підтвердив про відсутність наміру в подальшому працювати в структурних підрозділах відповідача та переїхати на підконтрольну Українській владі територію.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі, та оскільки суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення на користь останнього середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_2 заявляв зазначені вимоги з підстав його незаконного звільнення, а не з у звязку з затриманням видачі трудової книжки.

За таких обставин колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції відносно того, що втрата контролю і доступу ПрАТ «ЄМК» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м.Єнакієве та м.Макіївка, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактично знівелювала можливість виконати зобовязання перед працівниками, згідно зі ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівнику ПрАТ «ЄМК» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а цим порушується співвідношення його майнових інтересів з майновими інтересами його працівників, і позбавляє того, на що такий працівник може розраховувати і це гарантується йому законодавством України про працю, а саме: у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку та розрахунок. Унеможливлення виконання зобовязань, передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі в м. Єнакієве та м. Макіївки, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Зазначений висновок суду зроблений за межами заявленого позову та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, як зайвий.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволеню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення такі висновки суду «Втрата контролю і доступу ПрАТ «ЄМК» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м.Єнакієве та м.Макіївка, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактично знівелювала можливість виконати зобовязання перед працівниками, згідно зі ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівнику ПрАТ «ЄМК» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а цим порушується співвідношення його майнових інтересів з майновими інтересами його працівників, і позбавляє того, на що такий працівник може розраховувати і це гарантується йому законодавством України про працю, а саме: у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку та розрахунок.

Унеможливлення виконання зобовязань, передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі в м. Єнакієве та м. Макіївки, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_4