АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: апелянта, представника позивачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою представника Чернівецької місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави та Чернівецької міської ради, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 17 травня 2017 року

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовували слідуючими обставинами.

Позивачі є співвласниками 1/2 частини будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами, яке складається з двох житлових будинків (літ. А та літ. Б), і є неподільним, що знаходиться за адресою м.Чернівці, вул.Сторожинецька 121.

Дане майно належить їм на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 24.02.2009р., виданих державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_3

Окрім цього, ОСОБА_1, ОСОБА_2 зясували, що до складу спадкового майна належить і земельна ділянка за адресою м.Чернівці, вул.Сторожинецька 121, на якій розташоване будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами.

Оформити у позасудовому порядку право на спадщину за заповітом на

22-ц/794/871/17р. Провадження № 727/2817/15 Головуючий у 1 інстанції Семенко О.В.

Категорія 39 доповідач Перепелюк І.Б.

дане майно у них немає можливості, оскільки документів, які б підтверджували право власності на дане майно за спадкодавцем у них відсутні.

Позивачі просили визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1068га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою м.Чернівці, вул.Сторожинецька, 121 згідно із кадастровим планом земельної ділянки виготовленої ПП «Зембудсервіс», та визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1068 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою м. Чернівці, вул. Сторожинецька, 121 згідно із кадастровим планом земельної ділянки виготовленої ПП «Зембудсервіс» .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Чернівецької місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави та Чернівецької міської ради подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що спадкодавець ОСОБА_4 отримала у власність спірну земельну ділянку.

Також представник Чернівецької місцевої прокуратури вказує, що визнання права власності на земельну ділянку площею 1068кв.м. перевищує розмір земельної ділянки, яка може бути безкоштовно передана у приватну власність громадянину.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, з наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Народного суду 7 дільниці м.Чернівців від 28 червня 1949 року було визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на житловий будинок. Відповідно до даного рішення судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у 1928 році купили землю і збудували будинок в 1928 році.

Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 24 травня 1963 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину, згідно якого остання стала власником частини будинковолодіння за адресою м.Чернівці, вул.Сторожинецька 121.

Судом також встановлено, що 06 травня 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ОСОБА_1) в рівних частинах.

Позивачі після смерті ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частини будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами, яке складається з двох житлових будинків (літ. А та літ. Б), і є неподільним, що знаходиться за адресою м.Чернівці, вул.Сторожинецька, 121. Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Апелянт посилався на те, що спірна земельна ділянка не є спадковим майном померлої ОСОБА_4, і позивачами не надано правовстановлюючих документів належності спадкодавцю на праві власності спірної земельної ділянки.

Такі доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

До 1990р. земля була винятковою власністю держави і надавалася громадянам СРСР тільки у користування. Передача землі у користування здійснювалася шляхом відводу на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної та сільської Рад народних депутатів. Постійне користування землею посвідчується державними актами на право користування землею. Тимчасове користування - рішенням або актом органу, який прийняв рішення про передачу землі у користування.

З 1990р. по 2001р. передача земельних ділянок у власність громадянам проводилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції. Передача у власність земельної ділянки проводилася сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки і передавалися у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, які підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, який засвідчує це право. Документом, який засвідчував право власності або право постійного користування землею є державний акт, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст.22 ЗК УРСР, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступити до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст.23 ЗК УРСР, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Згідно абз.3 п.5 постанови Верховної ради УРСР від 18.12.1990р. " Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР", громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державна реєстрація права здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Документи, що засвідчують право на земельну ділянку зазначені в ст.126 ЗК України, це: Державний акт на право власності, Державний акт на право постійного користування землею, Договір оренди на оренду земельної ділянки, Цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки, укладена згідно з вимогами законодавства та державний акт на право власності попереднього власника з двома відмітками, які здійснюють нотаріус при посвідченні угоди та орган, який здійснює державну реєстрацію права на земельну ділянку, Свідоцтво про право на спадщину земельної ділянки та державний акт на право власності попереднього власника з двома відмітками, які здійснюють нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину та орган, який здійснює державну реєстрацію права на земельну ділянку.

Незалежно від того, коли виникло право власності або право користування землею, воно зберігається відповідно до п.7 Перехідних положень чинного ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців у порядку спадкування на загальних підставах переходить лише право власності на земельну ділянку, із збереженням її цільового призначення. Право користування землею не може бути успадковано.

Для оформлення права власності на землю в порядку спадкування необхідно довести, що спадкодавець придбав відповідне право в установленому законом порядку.

Позивачами не надані докази оформлення спадкодавцем технічної документації на земельну ділянку, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, її розмірів, одержання документа, який засвідчує право на земельну ділянку і державну реєстрацію цього правовстановлюючого документа.

З вищенаведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка перейшла у власність позивачів в порядку спадкування, оскільки доказів того, що у власності спадкодавця ОСОБА_4 була спірна земельна ділянка суду не представлено, а право користування земельною ділянкою відповідно до положень ст. 1218 ЦК України не входить до складу спадщини спадкодавця.

За таких обставин, існує невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, судом порушені норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.307, п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Чернівецької місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави та Чернівецької міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 17 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :