Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/2446/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 07.11.2006 року станом на 30.08.2016 року в розмірі 13742,35 грн. (яка складалась первісно із: тіла кредиту 15640,16 грн., відсотків за користування кредитом 2608,92 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу 450,00 грн., а також штрафів: 500,00 грн. фіксована частина та 630,59 грн. (процентна складова), з них внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015 року - 7581,03 грн.) від сплати якої на користь ОСОБА_3 відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1378,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року (а.с. 164-165) позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 07.11.2006 року станом на 30.08.2016 року в розмірі 13742,35 грн. у тому числі: 12611,76 грн. тіло кредиту; 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 630,59 грн. штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, що перевищують тіло кредиту у сумі 8059,13 грн.), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.167-171) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення боргу за тілом кредиту у сумі 8059,13 грн., в іншій частині позову відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 190) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 192).

У судове засідання 28 серпня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.195) відповідач ОСОБА_2 не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове відповідача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за дорученням (а.с. 197-198) адвоката ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 199) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, як осіб, які беруть участь у справі, у тому числі представника відповідача, яка на запитання колегії суддів апеляційного суду підтвердила, що рішення суду першої інстанції у цій справі оскаржується відповідачем в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, що перевищують тіло кредиту у сумі 8059,13 грн., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Встановлено, що Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Таким чином, предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, що перевищують тіло кредиту у сумі 8059,13 грн.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10 - 11, 57-61, 88, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 07.11.2006 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір б/н шляхом заповнення відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів», на підставі якої відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту 500,00 грн. на кредитну картку (а.с. 12).

Зазначений договір відповідає вимогам ч.1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З 18.12.2006року по 29.01.2013 року відповідачеві ОСОБА_3 змінювався кредитний ліміт та кредитна картка перевипускалася, що підтверджується наданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта (а.с. 11).

Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с.13-46), розміщеними на офіційному сайті ОСОБА_3, передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Зокрема, як передбачено п.п. 2.1.1.5.5 п. 2.1.1.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт ОСОБА_3 зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, визначених договором.

При цьому, як визначено п.п. 2.1.1.7.6 п. 2.1.1.7 вказаних Умов, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. На підставі п.п. 2.1.1.12.2.1 та п.п. 2.1.1.12.6.1 вказаних Умов, у разі виникнення прострочених зобовязань за кредитом клієнт сплачує ОСОБА_3 відсотки в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на час нарахування, а також при непогашенні суми кредиту на суму від 100 грн. сплачує пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2, як позичальником, зобов'язань за вищевказаним договором сторін, його заборгованість перед ОСОБА_3 станом на 30.08.2016 становить 13742,35 грн., яка, відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с. 10 зворот), складається з: 12611,76 грн. тіло кредиту, а також штрафи на підставі пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 630,59 грн. штраф (процентна складова).

Оскільки наданий позивачем розрахунок чітко містить складові заборгованості за кредитом, суд першої інстанції вважає непереконливими доводи представника відповідача ОСОБА_2 про недоведеність розміру заборгованості та незазначення його складових. Крім того, судом першої інстанції також було витребувано у позивача виписку по картковому рахунку відповідача, яка додатково підтверджує використання відповідачем кредитних коштів та наявність заборгованості (а.с. 140-157).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк.

Ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому, за вимогами ст. 611 цього Кодексу, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом.

У порушення вищезазначених норм закону та умов договору відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, кредит та проценти за користування кредитом у визначений договором строк не повернув, у звязку із чим, суд першої інстанції правильно вважав, що у ОСОБА_3 наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановленим цим договором правових наслідків його неналежного виконання.

При цьому, судом першої інстанції правильно не були прийняті до уваги посилання відповідача на те, що він не сплачував кредит через заблокування ОСОБА_3 іншої його картки, на яку надходили кошти, оскільки ця обставина не звільняє відповідача від виконання зобовязань за договором в силу вимог закону та умов договору.

Обставини заблокування соціальної картки ОСОБА_2 не є предметом судового розгляду у даній справі, оскільки ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2017 року у цій справі (а.с. 129) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми було виділено із цієї справи в окреме провадження.

Також суд першої інстанції правильно вважав безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 261, 530, 631 ЦК України у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

При цьому, за вимогами ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Отже, зокрема з урахуванням факту останньої сплати зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 28.02.2016 на суму 599,00 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави вважати строк позовної давності пропущеним через те, що цей строк перервався у момент сплати зобовязання.

Крім того, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, що, що відповідачем періодично протягом всього строку дії договору здійснювалися платежі на погашення кредитної заборгованості, проте, не у повному обсязі, внаслідок чого за ним і утворилась заборгованість.

Суд першої інстанції також правильно вважав непереконливими посилання представника відповідача на те, що кредитна картка, яку відповідач отримав 07.11.2006, була ліквідована у звязку із закінченням строку її дії, а тому після цього відносини між сторонами не регулюються договором.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, 14.03.2008 року відповідачу була видана інша кредитна картка, з 18.12.2006 року по 29.01.2013 року відповідачеві змінювався кредитний ліміт та кредитна картка перевипускалася, що підтверджується наданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта (а.с. 11), та свідчить про зміну умов договору кредиту, а не про його розірвання.

При цьому, суду першої інстанції взагалі з боку відповідача не було надано доказів про те, що кредитний договір від 07.11.2006 року було розірвано або іншим чином припинено його дію.

Також суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими посилання представника відповідача на відсутність банківської ліцензії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка б надавала право видавати кредит відповідачеві, оскільки ці посилання не підтверджені жодними доказами, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Крім того, представником відповідача не наведено у своїх письмових запереченнях посилань на вимоги закону, які б передбачали наявність у банків банківської ліцензії на укладення кредитних договорів у національній валюті України станом на 07.11.2006.

Крім того, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи представника відповідача про необґрунтованість вимог про стягнення неустойки, оскільки як встановлено судом першої інстанції вище позивач заявляв позовні вимоги лише про стягнення тіла кредиту та штрафів, що вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку суми позову (а.с. 10 зворот).

При вищевикладених встановлених фактичних обставинах, суд першої інстанції правильно вважав позовні вимоги ОСОБА_3 до відповідача у цій справі обґрунтованими та доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанк, (а.с. 13-46) з якими у тому числі погодився ОСОБА_2, як позичальник, підписавши заяву від 07.11.2006 року (а.с. 12), передбачено порядок погашення боргових зобовязань за кредитом (п.2.1.1.1.12).

Сума погашення заборгованості 7581,03 грн., сплачена ОСОБА_2 починаючи з 01.06.2015 року, була зарахована на погашення пені, відсотків та тіла кредиту за вищезазначеним кредитним договором з урахуванням вказаного порядку.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

А тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Банк мав зарахувати усю суму погашення заборгованості у розмірі 7581,03 грн. з 01.06.2015 року виключно на погашення тіла кредиту, не ґрунтуються на умовах вищезазначеного кредитного договору, якій підписаний сторонами та не визнаний судом за рішенням суду недійсним.

Суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи із презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору сторін.

Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 627 ч.1 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вищезазначені умови кредитного договору сторін щодо порядку погашення боргових зобовязань за кредитом визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та є правомірними, так як їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними.

ОСОБА_3 мав право самостійно змінювати кредитний ліміт для позичальника ОСОБА_2 шляхом збільшення чи зменшення останнього у спосіб, визначений у довідці ОСОБА_3 (а.с. 11), на що ОСОБА_2 надав згоду, підписавши заяву від 07.11.2006 року (а.с. 12), якою він приєднався до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк, у тому числі зокрема до п. 1.1.3.2.4, за змістом якого право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Підстави для зменшення розміру пені у цій справі за рішенням суду першої інстанції, у тому числі на підставі ст. 616 ЦК України (правові наслідки порушення зобовязання з вини кредитора), у цій справі були відсутні.

Оскільки, пеня, як складова вищезазначеної заборгованості відповідача у розмірі 13742,35 грн. у цій справі ОСОБА_3 взагалі не заявлялась, а суд першої інстанції мав в силу вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України розглядати та розглядав дану справу саме в межах заявлених ОСОБА_3 у цій справі позовних вимог.

ОСОБА_3 у цій справі у своєму вищезазначеному позові просив стягнути з відповідача заборгованість кредитним договором б/н від 07.11.2006 року станом на 30.08.2016 року в розмірі 13742,35 грн., саме яка складається із: 12611,76 грн. тіло кредиту; 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 630,59 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується наданим до позову ОСОБА_3 у цій справі розрахунком цієї заборгованості (а.с. 10).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що штрафи нараховані ОСОБА_3 у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, зокрема п. 2.1.1.7.6 (а.с. 35 зворот), розмір яких встановлено Тарифами договору: штраф (фіксована частина) 500,00 грн. + 630,59 грн. штраф (процентна складова, розрахунок: 5% від заборгованості за тілом кредиту 12611,76 грн.) разом становить 1130,59 грн., що узгоджується із загальною сумою штрафів, зазначеною у розрахунку ОСОБА_3 (а.с. 10 зворот).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Підстави для застосування строку позовної давності за заявою відповідача (а.с. 110-111) судом першої інстанції в якості відмови ОСОБА_3 у задоволенні його позову у цій справі до відповідача про стягнення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором б/н від 07.11.2006 року станом на 30.08.2016 року у розмірі 13742,35 грн., яка складається із: 12611,76 грн. тіло кредиту; 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 630,59 грн. штраф (процентна складова), були відсутні.

Оскільки, для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12611,76 грн. загальний 3 (три) - річний строк позовної давності не збіг, так як мало місце переривання (ст. 264 ч. 1 ЦК України) останнього вчиненням позичальником ОСОБА_2 дій, що свідчать про визнання ним свого боргу (періодично протягом всього строку дії договору здійснювалися платежі на погашення кредитної заборгованості, розрахунок а.с. 10).

Щодо 1 (одно) - річного строку позовної давності до неустойки (ст. 549 ЦК України) у вигляді вищезазначених штрафів, то штрафи нараховані ОСОБА_3 один раз безпосередньо при подачі вищезазначеного позову ОСОБА_3 у цій справі у вересні 2016 року, а, відповідно, спеціальний строк позовної давності по ним не збіг.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_3 у цій справі, та зокрема в частині останньої кредитної картки і відсутності у ОСОБА_3 права (ліцензії) на укладення із ОСОБА_2 вищезазначеного кредитного договору б/н від 07.11.2006 року.

Втрата останньої кредитної картки, отриманої ОСОБА_2 у ОСОБА_3, не свідчить про припинення вищезазначеного кредитного договору сторін.

Оскільки, в силу вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Те, що вищезазначена заборгованість відповідача перед ОСОБА_3 існує також підтверджується випискою ОСОБА_3 по рахунку ОСОБА_2, основна карта: 4149****5589 за період з 01.01.1999 року по 23.01.2017 року (а.с. 140-158).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, зокрема стягнуто понесений ОСОБА_3 при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції судовий збір у сумі 1378,00 грн. (платіжне доручення а.с. 52) з відповідача ОСОБА_2

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі не був звільнений від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір», так як вже не був інвалідом 2 групи, строк дії цієї групи інвалідності збіг 05 січня 2017 року (а.с.77).

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 1515,80 грн. (а.с. 189), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8