Справа № 357/857/17 Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/4307/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 52 22.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Вергелес О,А.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної судової адміністрації України на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року по справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_3, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення коштів,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

В січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до п.10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII (далі - Закон № 76-VIII) було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Цим же Законом було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Листом ДСА України від 15.01.2015 р. № 1-315/15 повідомлено, що «...у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати». На виконання наведеного, на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 02.02.2015 р. № 15/0 (про проведення скорочення) позивачем було проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області, а саме: в 11 місцевих судах Київської області - за наказом; в 6 судах - враховано загальну чисельність працівників апаратів цих судів, що була значно меншою за показник 3,7; в інших судах - за рахунок існуючих вакантних посад, що не заповнювалися.

З огляду на проведене скорочення, вимоги Закону № 76-VIII, а також беручи до уваги рішення Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6, Позивачем на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 10.02.2015 р. № 13 виплачено суддям суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, після проведення фінансового аудиту Позивача та аудиту відповідності, ДСА України 25.03.2016 р. було складено Звіт про результати аудиту, в одному з висновків якого зазначено про «недотримання вимог пункту 10 розділу III Прикінцевих положень Закону № 76-VIII та перевищення максимального місячного розміру суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачена суддівська винагорода у загальній сумі 919,59 тис. грн.», тобто виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат ДСА України було визнано порушенням та, в подальшому, зобов'язано Позивача «забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди», зокрема, шляхом вжиття заходів по стягненню з суддів надмірно виплачених коштів. У зв'язку з цим Позивачем подано низку позовів, у тому числі до Відповідача, з вимогою про стягнення коштів у сумі 7308,00 грн.

Враховуючи вищевикладене позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ТУ ДСА України в Київській області кошти в сумі 7 308 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДСА України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, а також неповне з'ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ДСА України надала Рекомендації до Звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту у ТУ ДСА України в Київській області від 25.03.2016 № 6-16/2, одним з пунктів яких, рекомендовано забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату заробітної плати.

Апелянт, зазначає, що листом ДСА України № 6-6511/16 від 14.09.2016 позивача було повідомлено щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через невжиття заходів по стягненню з суддів надмірно виплачених коштів.

На виконання вищезазначеного листа, 29 вересня 2016 року територіальне управління звернулося до 136 суддів, з інформацією про необхідність добровільного повернення надмірно виплачених їм коштів, але останні відмовилися повертати дані кошти, вважаючи, що отримані кошти є абсолютно законно і підстав для їх стягнення немає.

Також, зазначає, що суддівська винагорода суддям у січні - березні 2015 року мала виплачуватися із урахуванням вимог пункту 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким обмежено максимальний розмір суддівської винагороди 7 розмірами мінімальної заробітної плати (8526,0 грн.), а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (12180,00).

Апелянт, стверджує, що суддям понад встановлених законодавством обмежень, зайво виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919,59тис. грн. Дану суму визначено розрахунково, як різницю між фактично виплаченою суддівською винагородою у сумі 6347,0тис.грн., із застосуванням обмеження 10 розмірами мінімальної заробітної плати, та суддівською винагородою, яку необхідно було виплатити у сумі 5427,41тис.грн., враховуючи обмеження 7 розмірами мінімальної заробітної плати.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виплатив відповідачу суддівську винагороду добровільно, не в результаті рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з боку останнього, в зв'язку з чим позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_3 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Згідно п. 10 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII 28.12.2014 року було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати ( що становило 8526 грн.), а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (12180 грн.).

Також Законом № 76-VIII було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76-VIII).

Отже, аналіз норм Закону № 76-VIII у їх сукупності, дозволяє суду дійти висновку, що цим Законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи «із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону № 76-VIII.

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05.02.2015 р. № 6 з огляду на пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII зазначено, що: у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 р. № 170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Пунктами 1, 2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, зокрема, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126 і 130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно здійснюватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, визначеному законодавством.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у зв'язку з проведеним ним скороченням штатних одиниць та затвердженням змін до штатних розписів місцевих загальних судів Київської області на 2015 рік, керуючись пунктом 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII, наказом ТУ ДСА України в Київській області від 10.02.2015 р. № 13 установив, що з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати (а.с. 9).

З такими висновками погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Статтею 1215 ЦК України передбачено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню, зокрема, безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже виходячи з наведеного, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Таким чином, вимоги позивача є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України- відхилити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: