Справа № 639/1947/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: П'ята Харківська Державна нотаріальна контора про визнання права власності, суд -

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: П'ята ХДНК про визнання права власності, та просить ухвалити рішення, згідно якого визнати за ОСОБА_3 право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11 липня 1986 року ОСОБА_3 склала заповіт, в якому значиться, що все майно, що їй належить, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, в тому числі все, що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом має право, заповідала чоловікові ОСОБА_5, синам ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в рівних частинах кожному. Заповіт був укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 року до відкриття спадщини помер її чоловік ОСОБА_7. Таким чином спадкоємцями за вищезазначеним заповітом залишилися тільки її сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_6. ОСОБА_3 належала 22/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Початкове за договором дарування вона отримала ? частину цього будинку, однак в подальшому були здійснені прибудови до будинку, що змінило загальну площу домоволодіння. Після запитів другого співвласника дому ОСОБА_8 про перерозподіл часток було встановлено, що 22/100 частини дому належать йому, 22/100 - ОСОБА_3, а на інші 56/100 частини дому (прибудова і сіни) має бути встановлено право власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.01.1990 року було вирішено перерозподілити ідеальні долі співвласників в зв'язку з прийняттям в експлуатацію 56/100 частин будинку АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_8 - 78/100 частин будинку з надвірними будівлями замість ? частини; ОСОБА_3 - 22/100 частин будинку з надвірними будівлями замість ? частини. Якісно доля ОСОБА_9 не змінилась, долі були перераховані тільки кількісно. Таким чином правовою підставою набуття частини будинку ОСОБА_3 залишається договір дарування. Однак у договорі зазначено право власності саме на ? частину будинку, а необхідним є визнання за ОСОБА_3 права власності на 22/100 частини будинку, в які були переведені ці самі ? частини. Тому для подальшого вирішення справи необхідним є визнання за ОСОБА_3 права власності на ці 22/100 частини будинку № АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла. Так як до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зазначені 22/100 частини будинку, відповідно є спадковим майном, що переходить спадкоємцям. ОСОБА_4, вважається таким, що прийняв спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, адже він проживав з ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини та був приписаний там, що підтверджується довідкою про реєстрацію № 828 від 19.12.2014 року, виданою дільницею № 20 Комітету Жовтневого району жителів приватного сектору. ОСОБА_4 був єдиним спадкоємцем за заповітом. Тобто можна вважати, що він як спадщину прийняв усю належну ОСОБА_3 частину будинку № АДРЕСА_1, а саме 22/100 частин цього будинку. Так, ОСОБА_4 фактично був власником всього майна, що заповіла ОСОБА_3. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер, не отримавши до цього жодного правовстановлюючого документу. Тому, позивач вважає доцільним визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на 22/100 частини будинку АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, на підставі того, що він прийняв їх як спадщину за заповітом на законних підставах. 18 грудня 2003 року ОСОБА_4 склав заповіт, в якому зазначалося, що всю належну йому на праві власності частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, синам - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному. Позивач зазначив, що він звернувся до П'ятої ХДНК для прийняття спадщини. Державний нотаріус перевіривши документи відкрив спадкову справу та пояснив позивачу, що оскільки він був зареєстрований за місцем відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину належним чином і закон не вимагає від нього написання заяви про прийняття спадщини. Але для оформлення документів на спадщину йому потрібно звернутися до суду, оскільки право власності на 22/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 3 січня 1990 не було зареєстровано в органах технічної інвентаризації. Позивач зазначив, що він на час відкриття спадщини постійно проживав із батьком, ОСОБА_4, що підтверджується записом про прописку у паспорті, який свідчить про те, що він давно там прописаний і проживає, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Так як іншим спадкоємцем за заповітом є лише він, ОСОБА_1, то частка, що належала б за заповітом ОСОБА_2 перейшла йому, так як ОСОБА_2 не прийняв спадщину. Тому спадкову майно, належне йому є всі 22/100 частини будинку № АДРЕСА_1, що заповів ОСОБА_4. ОСОБА_2 вже довгий час обіцяє, що він не буде заявляти про поновлення своїх прав на прийняття спадщини і надасть офіційну відмову від неї, щоб він міг успадкувати всю частку будинку, що належала ОСОБА_4. Однак жодних активних дій ОСОБА_2 не вживає, що перешкоджає позивачу здійсненню права на спадкування вже довгий час. Позивач зазначив, що для нього є необхідним встановлення його права власності на всі, які заповідав ОСОБА_4, 22/100 частини будинку № АДРЕСА_1, половина з яких перейшла йому за заповітом, а інша половина - внаслідок того, що свою частину спадкового майна його брат, ОСОБА_2 не прийняв, яка в свою чергу була прирощена до його частини. Так як право власності позивача на 22/100 частини спірного будинку не підтверджене жодним правовстановлюючим документом, він просить суд визнати за ним право власності на це майно.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення аналогічні вищенаведеному.

Відповідач у судове засідання не з'явився, знаходиться в місцях позбавлення волі та відбуває покарання у вигляді позбавлення волі .

У відповідно сті до ч. 6 ст. 76 ЦПК України якщо особа , яка бере участь у справі , перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються її під розписку адміністрацією місця утримання особи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цієї особи до суду.

Начальником Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25») надіслано на адресу суду заяву ОСОБА_2 , з якої вбачається,що він позов ОСОБА_2 визнає.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, наддали суду заяву, згідно якої просили у зв'язку з великою завантаженістю розглядати справу за їх відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, прийнявши до уваги заяву відповідача , дослідивши матеріали справи і додатково отримані докази заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_3. За життя 11.07.1986 року ОСОБА_3 залишила заповіт, яким все майно, що їй належить , де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, в тому числі все , що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом має право заповідала чоловікові ОСОБА_5 та синам ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в рівних частинах кожному.

На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 , останній належало половина домоволодіння , що знаходиться в АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 11 липня 1952 року .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини , встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 1990 року підтверджено, що ОСОБА_3 є власником ? частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідки КП «ХМБТІ» від 18.11.2016 року за №2503378 на ім'я ОСОБА_3 - 22/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у м. Харкові не зареєстровані після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.01.1990 року.

Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, при вирішені цього позову відповідно до прикінцевих та перехідних положень Кодексу в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), що діяли на момент смерті ОСОБА_3 в 1987 році.

26.09.1986 року до відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, помер її чоловік ОСОБА_5, який був включений у заповіт ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .(а.с.10)

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до спадкоємців першої черги відносяться діти померлого.

Згідно п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Тобто за правилами, визначеними в ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живі к моменту смерті спадкодавця.

Таким чином спадкоємцями за заповітом ОСОБА_3 залишилися тільки її сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Відповідно до рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були перерозподілені ідеальні частки співвласників, а саме: ОСОБА_3 стало належати 22/100 частин будинку з надвірними будівлями , замість ? частини. Зазначене рішення не було зареєстровано в КП «ХМБТІ».

Вказаним рішенням також підтверджується, що сини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прийняли спадщину, оскільки мешкали у спадковому будинку,що не підлягає доказуванню у розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України, однак правовстановлюючі документи на спадкове майно не оформили .

Факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 підтверджується також довідкою про реєстрацію №828 від 19.12.2014 року , виданою дільницею №20 Комітету Жовтневого району жителів приватного сектору.

Суд не може погодитися з доводами позивача, який вважає, що ОСОБА_6 вважається таким, що не прийняв спадщину , та і таким ,що від неї відмовився /ст. 553 ЦК УРСР/, оскільки ці доводи спростовуються рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_6 помер. Відомості щодо його спадкоємців у суду відсутні, позивач у справі пояснив, що ОСОБА_6 не був одружений та не мав дітей.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла . Відповідно до вимог ст. 525 ЦК УРСР 1963 року , цього дня була відкрита спадщина.

Зважаючи на положення ст.ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) ОСОБА_4 є спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Той факт, що ОСОБА_4 був рідним сином ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер, не отримавши правовстановлюючого документу.

Суд вважає не обґрунтованими вимоги позивача про визнання права власності за померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому в цій частині вимог - відмовляє.

18.12.2003 року ОСОБА_4 склав заповіт, в якому зазначалося , що всю належну йому на праві власності частину домоволодіння , що знаходиться в АДРЕСА_1, він заповідає синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Кодексу в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми цього Кодексу поширюються на права і обов'язки , які виникли після 1 січня 2004 року .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України /в редакції 2003 року/ спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.08.2017 року , в архівних справах П'ятої Харківської державної нотаріальної контори зберігається спадкова справа №742/2016 після смерті ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, який постійно мешкав в АДРЕСА_1. В матеріалах спадкової справи знаходиться заява ОСОБА_1, що мешкає АДРЕСА_1 , про фактичне прийняття спадщини , що зареєстрована в книзі т обліку та реєстрації спадкових справ 08.11.2016 року за №1624 та копії інших документів , необхідних для оформлення спадщини. Інших заяв в матеріалах спадкової справи не має. Свідоцтво про право на спадщину не видавались.

Як вбачається з відповіді Відділу реєстрації місця проживання у Новобаварському районі міста Харкова від 27.07.2017 року за №04-02-39/2700/17 , згідно акту прийому -передачі картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою : АДРЕСА_1 отримано картки реєстрації особи /Форма Б та А/. У наданій адресній картці /Форма Б/ міститься наступна інформація: ОСОБА_1,22.01.1974 року, у граф «дата реєстрації та на який термін» проставлено: 19.11.2003 року; ОСОБА_12, у графі «дата реєстрації та на який термін» проставлено : 26.09.2003 року у графі «дата виписки» проставлено :03.06.2014 року. У наступній адресній картці /Форма Б/ міститься наступна інформація на російській мові: ОСОБА_1 п/ф на ОСОБА_13, 26.05.1985 року у графі «дата реєстрації та на який термін» проставлено :26.09.2003 року.

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_2 на день смерті спадкодавця ОСОБА_11 , разом з останнім не проживав /не був зареєстрованим /, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину.

За таких обставин , у суду маються підстави для прийняття заяви ОСОБА_2 про визнання позову відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України.

На день смерті спадкодавця ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_12, яка не включена спадкодавцем у заповіт.

Як вбачається з довідки 19.06.1985 року проведена запис №310 про народження ОСОБА_14. Відомості про батька записана зі слів матері відповідно до ст. 55 КпШС Української ССР., а тому остання не є дочкою ОСОБА_4

Тому, згідно до ч.3 ст.1268 ЦК України ( в редакції 2003 року) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого 1270 цього Кодексу ,він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1261, 1268,1270 ЦК України ( в ред..2003 року) позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті його батька ОСОБА_4.

Відповідно до постанови державного нотаріуса П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 08.08.2017 року , ОСОБА_1 ,що мешкає в АДРЕСА_1 у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року його батька , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який постійно мешкав в АДРЕСА_1 в зв'язку з відсутністю права власності на цю частину жилого будинку на день смерті спадкодавця, не зареєстрованого після перерозподілу ідеальних часток на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м. Харкова від 03.01.1990 року.

Відповідно до абз. 3 п. 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тому суд вважає, що є всі законні підстави для визнання за ОСОБА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 3,4,10,11,14, 57-60,61,88,169,208,209,212-215,218 ЦПК України; ч.2 ст.88, ст.ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1261, 1268, 1270 ЦК України ( в ред. 2003 року) Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 22/100 частини будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова