Пров. №2/766/288/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2017

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючий суддя - Гаврилов Д.В.

секретар - Кована В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк", в якому просив визнати недійсним кредитний договір №Р25.194.71708 від 10.06.2014 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що при укладенні вказаного кредитного договору порушені права позивача, як споживача, зокрема, позивача не було належним чином ознайомлено з умовами кредитування, вона не мала можливості ознайомитись з кредитним договором. Крім того, позивач вважає, що положення договору є несправедливими в частині страхування спірних правовідносин. Тому вважає, що наявні вся підстави для визнання спірного договору недійсним.

В судове позивач не з'явилася, представник позивача подав клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову та просив розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 10.06.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір №Р25.194.71708, відповідно до якого, позивач отримала кредит на поточні потреби в сумі 39454 грн., включаючи витрати на страховий платіж та зобов'язалася повернути його разом з процентами в строк до 10.06.2019 року. Сторонами було погоджено всі істотні умови договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту спірного договору в ньому передбачено всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог чинного на час його підписання цивільного законодавства.

Таким чином, укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо його укладання відповідно до викладених в ньому умов, а відтак, з власної ініціативи, з власної волі та на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема, щодо усіх ризиків, пов'язаних з невиконанням боржником своїх обов'язків щодо погашення кредитної заборгованості.

Не можуть бути врахованими доводи позивача відносно того, що під час укладення договору в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" їй не було повідомлено про умови кредитування, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема підписаною позивачем довідкою-повідомленням, в якій остання підтвердила, що відповідач 10.06.2014 року до підписання кредитного договору надав позивачу інформацію про умови кредитування.

Крім того, відповідно до п. 5.1 оспорюваного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений, ознайомився з тарифами банку і згідний з ними, умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Як вбачається з п. 5.5 кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року реальна річна процентна ставка складає 69,9%. Абсолютне подорожчання кредиту складає 59897,58 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п. 2.1 договору.

Отже, дані про подорожчання кредиту були позивачу відомі під час укладення договору. Відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позивача було введено в оману щодо вартості кредиту.

Що стосується посилання позивача про незаконність встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, слід зазначити наступне.

Частиною 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Що стосується тверджень позивача, щодо несправедливості умов оспорюваного договору в частині умов, що стосуються послуг страхування, слід зазначити, що банк такі умови клієнту не нав'язував, а пропонував, а позичальник, у свою чергу, на них погодився, проте наведене жодним чином не свідчить, що відповідач якимось чином обмежував свободу позивача щодо укладення договору, оскільки зазначене положення договору жодним чином не суперечить вимогам чинного законодавства.

Посилання позивача на неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних також є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з п. 5.9 кредитного договору, згоди фізичної особи - суб'єкта кредитної історії та письмової згоди фізичної особи-клієнта банку від 10.06.2014 року, останній надає згоду на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних "Клієнти ПАТ "Ідея Банк" у межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази, банківських послуг. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних "Клієнти ПАТ "Ідея Банк" у межах, визначених чинним законодавством, з метою видачі кредиту, а також відомості про свої права, передбачені ЗУ "Про захист персональних даних" і про осіб, яким надаються його дані для виконання вищезазначеної мети. Таким чином, позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що кредитний договір № Р25.194.71708 від 10.06.2014 року відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", ЦК України та інших актів цивільного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України не вбачається.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 217 627-629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 213-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяД. В. Гаврилов