Справа № 465/6369/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/3367/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, який в подальшому уточнив та просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з вересня 2015 року по лютий 2017 року в розмірі 31472,16 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач покликається на те, що при звільненні із ТзОВ "Львівська автобусні заводи" 13.04.2010 року не отримав повного розрахунку згідно із ст. 116 КЗпП України. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2015 року задоволено його позовні вимоги до відповідача та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2010 року по вересень 2015 року. Дане рішення набрало законної сили 06.11.2015 року, а виконавчий лист перебуває на виконанні у Міністерстві юстиції України Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року, у якому випралено описку ухвалою цього суду від 30 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2015 року по грудень 2016 рокув сумі 28150 грн. 56 коп. та стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн , за безпідставністю таких.

Стягнуто із позивача ОСОБА_2 Володимировичана користь держави судовий збір з розгляду даної справи у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що висновки суду першої інстанції про безпідставність його позову є необґрунтованими, оскільки на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню в його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не по день постановлення рішення суду. Вказує, що фактично розрахунок з ним не проведено. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча належним чином про час і місце розгляду справи був повідомлений, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що 13.04.2010 року ОСОБА_2 звільнений із ТзОВ "Львівські автобусні заводи" наказом № 30-вк на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Судом також установлено, що при звільненні ним не отримано повного розрахунку заробітної плати відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.07.2014 року із відповідача на користь позивача стягнуто 3360,42 грн. індексації заробітної плати та 1979,30 грн. - компенсації заробітної плати у зв"язку із порушенням строків її виплати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28.07.2014 року стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з 01.01.2009 року по 30.09.2009 року в сумі 10220, 84 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2015 року, в якому виправлено допущену описку ухвалою цього ж суду від 19.10.2015 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2010 року по вересень 2015 року та стягнуто з відповідача компенсацію моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. (а.с.2, 31). Дане рішення набрало законної сили 06.11.2015 року.

Відмовлючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримкаи розрахунку при звільненні, районний суд прийшов до висновку, що після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованої заробітної плати і звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а трудовим законодавством і, зокрема ст.117 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень у трудових спорах.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП Украпїни, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як установлено судом, заборгованість у розмірі 1979,30 грн. (компенсація заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати), 3360,42 грн. (індексація заробітної плати), 10 220,84 грн.(заробітна плата за час простою) перерахована ОСОБА_2 розпорядженням державного виконавця 07.06.2017 року.

Оскільки фактичний розрахунок з позивачем проведено було лише 07.06.2017 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з вересня 2015 року по лютий 2017 року в розмірі 31472,16 грн. згідно розрахунку позивача, на спростування якого відповідачем не надано жодних доказів.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у цій частині.

ОСОБА_2 також просив стягнути 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Як установлено судом, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2015 року стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди міститься розяснення про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3), і що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п.4).

У той же час, позовна заява ОСОБА_2 (а.с.1, 22) вище згаданого не містить.

У зв»язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди у даній справі.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 472 грн. 16 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: