Справа № 709/1666/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 вересня 2017 року смт. Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Чубая В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області подання державного виконавця Чорнобаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и в:

Державний виконавець Чорнобаївського РВ ДВС ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

У вказаному поданні зазначено, що на виконанні у Чорнобаївському РВ ДВС перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів. У період з 9 липня 2009 року по 22 червня 2016 року аліменти з боржника утримувалися з його доходів, які він отримував у ПП «Імперіал плюс». У звязку з невиконанням рішення суду станом на 1 вересня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 4323,93 гривень. З огляду на викладене, посилаючись на норми діючого законодавства, державний виконавець Чорнобаївського РВ ДВС ОСОБА_1 просив суд обмежити боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

У судове засідання державний виконавець Чорнобаївського РВ ДВС ОСОБА_1 не зявився, про дату, час та місце розгляду подання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників процесу.

Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали подання, судом встановлено таке.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права також передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України закріплено право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Зокрема, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Подання про тимчасове обмеження права особи на виїзд за межі України має містити докази, що підтверджують умисне ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань або перешкоджання його в цьому, а саме, що боржник був належним чином обізнаний про відкриття відносно нього виконавчого провадження, має можливість виконати рішення, однак свідомо не вчиняє дій з виконання.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України від 1 лютого 2013 року щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)» позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде встановлено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Однак у поданні державний виконавець Чорнобаївського РВ ДВС ОСОБА_1 взагалі не вказує на факти ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язання, а лише вмотивовує подання посиланням на факт невиконання судового рішення у добровільному порядку.

Так, постановою про відкриття виконавчого провадження від 20 травня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-465 від 18 травня 2009 року, виданого Чорнобаївським районним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів.

На час звернення до суду з вказаним поданням боржник ОСОБА_2 не виконує судове рішення, про що свідчить довідка-розрахунок Чорнобаївського РВ ДВС, відповідно до змісту якої станом на 1 вересня 2017 року заборгованість по аліментах становить 4323,93 гривень.

Разом з тим, з матеріалів подання не вбачається, що боржник ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання зобов'язання. Зокрема, з доданої до подання копії супровідного листа ПП «Імперіал плюс» вбачається, що розпорядження від 9 липня 2009 року про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 повернуто у звязку зі звільненням останнього 22 червня

2016 року. При цьому згідно з довідкою-розрахунком Чорнобаївського РВ ДВС за період з червня 2016 року (момент звільнення) до 1 вересня 2017 року боржник ОСОБА_2 сплачував аліменти та погашав заборгованість, а саме у грудня 2016 року сплачено 4221,00 гривень, а у серпні 2017 року сплачено 2457,28 гривень. Вказані обставини спростовують ухилення боржника ОСОБА_2 від сплати аліментів.

Крім того, суду не надано доказів того, що боржник ОСОБА_2 не виконує покладені на нього п. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" обов'язки, або доказів, які дають підстави вважати, що боржник ОСОБА_2 має намір ухилитися від виконання шляхом залишення території України.

Слід також зазначити, що до подання взагалі не додано доказів вчинення державним виконавцем будь-яких дій та заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду

Проаналізувавши наявні в матеріалах подання докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні подання у зв'язку із його необґрунтованістю, оскільки сама по собі наявність у боржника ОСОБА_2. невиконаних зобов'язань не є свідченням того, що останній ухиляється від їх виконання.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 209-210, 377-1 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні подання державного виконавця Чорнобаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом..

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги через Чорнобаївський районний суд Черкаської області протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя Чубай В.В.