Справа № 161/765/17
Провадження № 2/161/1793/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Якушеву Р.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника Служби у справах дітей

Нововолинської міської ради Думич І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, -

В С Т А Н О В И В:

Головне територіальне управління юстиції у Волинській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_5, який проживає АДРЕСА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримування відповідачкою на території України малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, повернення дитини до місця постійного проживання у США за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачки передати малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, для забезпечення повернення дитини.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2) народився син ОСОБА_8.

Батьки дитини уклали шлюб 24 жовтня 2006 року у м. Корпус-Крісті штату Техас, США.

З моменту народження малолітня дитина проживала разом з батьками в м. Вікторія, штат Техас, США.

Дитина була зареєстрована за вищевказаною адресою, перебувала під необхідним для її віку медичним оглядом.

20 лютого 2016 року відповідачка з сином та своєю матір'ю поїхали в Україну з метою познайомити сина з родичами по материнській лінії та мали повернутися в США в червні 2016 року.

Після прильоту в Україну в аеропорту Бориспіль їх зустрів батько відповідачки. Під час автомобільної поїздки з м. Києва до м. Нововолинська родина потрапила в ДТП, внаслідок чого батько, мати та відповідачка отримали травми різного ступеня тяжкості.

У серпні 2016 року позивач приїздив в Україну і намагався вмовити відповідачку повернутися разом з сином у його супроводі до США. Однак відповідачка пояснила, що вона має намір турбуватися про своїх батьків і не може їх покинути, оскільки їх стан здоров'я не є задовільним.

Відтак, на даний момент дитина разом з матір'ю проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_3.

Позивач вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання їх малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання сина позивач не давав.

Позивач вбачає, що відповідачка незаконно утримує малолітнього ОСОБА_8 на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та США - з 1 вересня 2007 року.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Згідно з підпунктом 1 пункту (а) розділу 151.001 Сімейного кодексу штату Техас батько/мати дитини має такі права та обов'язки: право на особисте спілкування, керування моральним і релігійним вихованням та визначення місця проживання дитини. За законами штату Техас пан ОСОБА_5 на законних підставах вважається батьком дитини, оскільки хлопчик народився у шлюбі сторін (§160.204. (а) 1 Сімейного кодексу штату Техас - чоловік вважається батьком дитини, якщо він одружений з матір'ю дитини, і дитина народилася у шлюбі).

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачкою в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідачка порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5.

Таким чином, позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

-дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та США з 1 вересня 2007 року, тобто до моменту утримування дитини на території України без згоди позивача);

-дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1);

-чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та США з 1 вересня 2007 року);

-США є державою, в якій знаходиться постійне місце проживання дитини і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, а також спір щодо визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні.

Рішення про визначення місця проживання дитини або способи участі у вихованні дитини судовими або іншими уповноваженими органами США не винесено, домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку між позивачем і відповідачкою, немає.

12 липня 2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання цієї Конвенції звернувся позивач через Центральний орган США з заявою про повернення дитини.

Згідно з пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів від 2 вересня 2010 року № 795), Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї Конвенції через Головне територіальне управління юстиції у Волинській області вживалися заходи для добровільного повернення дитини до США відповідно до статті 7 Конвенції 1980 року.

До Головного територіального управління юстиції у Волинській області відповідачка не з'явилася, але письмово повідомила, що відмовляється повертати дитину до США.

Згідно статті 7 Конвенції 1980 року у тому випадку, коли мирне вирішення питання неможливо, Центральні органи мають ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини.

Відповідно до частини тринадцятої статті 110 Цивільного процесуального кодексу України позови Міністерства юстиції України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, в інтересах і за довіреністю позивача, який не має в Україні місця проживання, можуть пред'являтися за місцезнаходженням Міністерства або його територіальних органів.

Головне територіальне управління юстиції у Волинській області уповноважене діяти від імені позивача на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року №3303-IV; статті 7 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей; пунктів 2, 12 вищезазначеного Порядку.

З огляду на зазначене, на підставі ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15 і 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статей 3 і 5 Закону України «Про судовий збір», пунктів 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 р. №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 року №795), керуючись ст.ст. 3, 15, 110, 118-120 Цивільного процесуального кодексу України, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Волинській області, що діє в інтересах ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Відповідачка та її представник позов не визнали.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що вивозила сина за письмовою згодою його батька на деякий час. Зі Сполучених Штатів Америки відповідач з дитиною та мамою в лютому 2016 року прилетіли в аеропорт «Бориспіль», де їх зустрів ОСОБА_9 (батько відповідачки). По дорозі з аеропорту вони потрапили в ДТП, внаслідок якої батько відповідачки вже півтора роки знаходиться у важкому стані і потребує постійного догляду; мама відповідачки отримала множинні травми, в тому числі перелом хребців грудного відділу хребта; відповідачка - травму руки, перенесла операцію, довгий час лікувалась. Про вказані обставини відповідачка відразу ж повідомила свого чоловіка ОСОБА_5. Пояснила йому, що вона, як єдина дитина, вимушена доглянути за батьком доки стан його здоров'я не покращиться, оскільки мама - інвалід 2-ї групи і їй це не під силу. Як тільки стан здоров'я батька відповідачки покращиться, вона планує відразу ж просити ОСОБА_5 приїхати за нею з сином в Україну. Позивач з розумінням поставився до почутого, висловив співчуття і обіцяв приїхати до них у червні 2016 року. Фактично в Україну ОСОБА_5 прибув в серпні 2016 року. Проживав разом з відповідачкою у будинку її батьків за адресою АДРЕСА_3 і мав можливість безперешкодно спілкуватись із сином. У позивача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною. Під час перебування у м. Нововолинську ОСОБА_5 висловив бажання щоб відповідачка швидше повернулася додому, проте погодився з поясненнями про причину її затримки, оскільки її батько, якого позивач дуже поважає, знаходився в край тяжкому стані і мама відповідачки сама не має змоги його доглянути. Про повернення дитини до США без мами між відповідачкою та ОСОБА_5 ніякої мови взагалі не було ні до приїзду останнього в Україну, ні під час його гостювання в родині відповідачки. Під час перебування у м. Нововолинську ОСОБА_5 придбав для їх сина декілька великих іграшок, в тому числі дитячий електромобіль та велосипед, що не відповідали віку дитини. Вказані дії позивача відповідачка сприйняла як мовчазну згоду на подальше перебування дитини в Україні. Не порушуючи питання щодо продовження підтримання шлюбних відносин та проживання однією сім'єю, ОСОБА_5 повернувся додому. Як стало їй пізніше відомо від представників Головного територіального управління юстиції у Волинській області, ще до свого візиту в Україну (21 червня 2016 року) ОСОБА_5 звернувся з відповідною заявою про розірвання шлюбу до 24-го окружного суду округу Вікторія штату Техас США. Незважаючи на ту обставину, що позивач дозволив виїзд сина за кордон на період лютий-червень 2016 року, ще до закінчення дії дозволу (23 червня 2016 року) він подав до відповідної установи Сполучених Штатів Америки заяву про ініціювання процедури повернення дитини на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, як незаконно переміщеної та утримуваної на території іншої держави. Дозволити виїзд сина з позивачем до США без її супроводу відповідачка не може, оскільки малолітня дитина більше потребує материнської турботи, а батько, цілими днями зайнятий роботою, не зможе забезпечити її належною та достатньою увагою.

Представник відповідача вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Позивач 08 лютого 2016 року дав згоду на переміщення відповідачкою їх малолітнього сина ОСОБА_8 зі Сполучених Штатів Америки до України. З часом позивачем була надана мовчазна згода на тимчасове проживання малолітнього сина з матір'ю в Україні. Малолітній ОСОБА_8 з лютого 2016 року проживає в місті Нововолинську, де зробив свої перші свідомі кроки, навчився розмовляти, спілкується з дітьми. Існує серйозний ризик того, що повернення малолітнього до США заподіє йому фізичну або психічну шкоду або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки ОСОБА_8, якому вже виповнилося два роки і дев'ять місяців, з часу народження має тісний зв'язок з матір'ю і півтора роки (більшу половину свого свідомого життя) проживає в Україні. На сьогоднішній день малолітній ОСОБА_8 не адаптований до проживання в Сполучених Штатах Америки, його повернення в зовсім чуже для нього середовище може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, призвести до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки малолітній не знає англійської мови, що утруднить його спілкування з іншими дітьми, ні людей, ні традицій, ні звичаїв Америки. Відповідачка, згідно імміграційного законодавства США, втратила право в'їзду на територію США, а тому повернення дитини до Сполучених Штатів Америки без матері заподіє малолітньому психічної шкоди та створить для нього нетерпиму обстановку. На протязі перебування малолітнього ОСОБА_8 в Україні позивач не цікавився самопочуттям сина, станом його здоров'я, не вимагав від відповідачки повернутися разом із дитиною до Сполучених Штатів Америки. ОСОБА_8 разом із мамою прибув до міста Нововолинська у віці один рік і три місяці. В Україні на протязі вісімнадцяти місяців він пізнає довкілля та оточуючих людей, вчиться малювати, більш як півроку відвідує дитячий дошкільний заклад, де у нього багато друзів, тому теперішнє середовище, в якому він зростає, є для нього звичайним та рідним, оскільки за півтора роки дитина прижилася у ньому.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Нововолинської міської ради у судовому засіданні пояснила, що для проживання та розвитку малолітнього ОСОБА_8 по місцю його теперішнього знаходження створені всі необхідні умови. Вважає, що представником позивача суду не наведено жодних виняткових обставин, котрі могли б послугувати підставою для розлучення дитини з матір'ю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2006 року у м. Корпус-Крісті штату Техас, США між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_8. З моменту народження малолітня дитина проживала разом з батьками в м. Вікторія, штат Техас, США.

20 лютого 2016 року ОСОБА_2 (відповідачка) з сином та своєю матір'ю поїхали в Україну з метою познайомити сина з родичами по материнській лінії. Після прильоту в Україну в аеропорту «Бориспіль» їх зустрів батько відповідачки. Під час автомобільної поїздки з м. Києва до м. Нововолинська родина потрапила в ДТП, внаслідок чого батько, мати та відповідачка отримали травми різного ступеня тяжкості: батько відповідачки ОСОБА_9 півтора роки знаходиться у важкому стані і потребує постійного догляду; мати відповідачки ОСОБА_11 отримала множинні травми, в тому числі перелом тіл 4 та 5 хребців грудного відділу хребта; відповідачка - травму руки, перенесла операцію, довгий час лікувалась. Про вказані обставини відповідачка повідомила позивачу. Пояснила йому, що вона вимушена доглянути за батьком доки стан його здоров'я не покращиться, оскільки мама - інвалід 2-ї групи і їй це не під силу.

Позивач прибув в Україну в серпні 2016 року. Проживав разом з відповідачкою у будинку її батьків за адресою АДРЕСА_3 і мав можливість безперешкодно спілкуватись із сином. У позивача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною. Під час перебування у м. Нововолинську позивач висловив бажання щоб відповідачка швидше повернулася додому, проте погодився з поясненнями про причину її затримки, оскільки її батько, якого позивач дуже поважає, знаходився в край тяжкому стані і мама відповідачки сама не має змоги його доглянути. Мови про повернення дитини до США без мами між відповідачкою та ОСОБА_5 ні до приїзду останнього в Україну, ні під час його гостювання в родині відповідачки не було. Під час перебування у м. Нововолинську ОСОБА_5 придбав для їх сина декілька великих іграшок, в тому числі дитячий електромобіль та велосипед, що не відповідали віку дитини. На запитання щодо їх невідповідності віку ОСОБА_8 пояснив, що син буде користуватися ними пізніше. Вказані дії позивача відповідачка сприйняла як його мовчазну згоду на подальше перебування дитини в Україні.

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої житлово-комунальним підприємством № 1 Нововолинської міської ради 30 березня 2017 року, дитина разом з матір'ю проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.147), де, згідно складеного працівниками Служби у справах дітей Нововолинської міської ради акту обстеження умов проживання від 27 лютого 2017 року, для проживання дитини створені всі необхідні умови (а.с.148).

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше пройшов медичний профілактичний огляд у педіатричному відділенні центру ПМСД Нововолинської центральної міської лікарні 23 лютого 2016 року у віці 1 рік 3 місяці. Дитина систематично оглядається у дільничного педіатра, вчасно отримує профілактичні щеплення, оглянутий 15 березня 2016, 15 липня 2016, 19 січня 2017, 3 лютого 2017, 13 березня 2017 року. Діагноз: здоровий. Змін стану здоров'я ОСОБА_8 протягом періоду його спостереження у педіатричному відділенні центру ПМСД в гіршу сторону не відмічалось. Розумовий та фізичний розвиток відповідає вікові (а.с. 130).

З 1 лютого 2017 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує 1-шу молодшу групу № 3 Нововолинського дошкільного навчального закладу №7 (а.с.146).

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що є матір'ю відповідачки, після ДТП вона не може самостійно доглядати за своїм чоловіком, який знаходиться в дуже важкому стані, тому основне навантаження лягло на плечі дочки. Малолітній ОСОБА_8 доглянутий, зростає в умовах родинного комфорту та любові. В їх будинку створені всі необхідні для нормального розвитку дитини умови. Вона неодноразово бувала в гостях у доньки в Сполучених Штатах і стверджує, що умови проживання у м. Нововолинську нічим не відрізняються від тих, що мають відповідачка та позивач у США. Зауважила, що будинок, в якому сторони проживають у США, знаходиться під заставою через отримання для його придбання кредиту. В серпні 2016 року позивач приїздив до них у гості, висловлював свої співчуття з приводу стану батька відповідачки, придбав для сина громіздкі іграшки, до яких внук ще не доріс. На її питання позивач відповів, що ОСОБА_8 буде ними гратися пізніше, як підросте. Під час його гостювання відносини між позивачем та донькою були теплими, сімейними. З його мови та поведінки ніяк не можна було сказати, що він має якісь претензії до відповідачки щодо їх сина.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що відповідачка є його племінницею. Після ДТП він допомагає сестрі вести господарство і проживає у її будинку. Батько відповідачки знаходиться в тяжкому стані, тому остання постійно доглядає за ним. В серпні 2016 року ОСОБА_5 приїздив до відповідачки, жив разом з ними, був задоволений доглядом за дитиною. Купив для сина іграшки: автомобілі, в тому числі дитячий електромобіль та велосипед. На його зауваження, що ОСОБА_8 ще замалий для таких іграшок сказав, що це йому на майбутнє.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що сім'ю ОСОБА_11 знає давно, підтримують хороші відносини. Після ДТП вона досить часто буває в їх будинку, допомагає. Відповідачка весь час доглядає за батьком, який після ДТП знаходиться в край важкому стані. В серпні 2016 року ОСОБА_5 приїздив до ОСОБА_11 у гості. Гуляв з відповідачкою та дитиною, купляв дитині іграшки. Ніяких конфліктів між ними не було. На її думку відповідачка планує повернутися в Америку.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що з відповідачкою знайома з 1994 року, підтримує з нею хороші відносини. Після ДТП вона постійно допомагає відповідачці та її мамі, в тому числі доглядати за дитиною, коли ОСОБА_2 зайнята лежачим батьком. Останні півроку вона допомагає відводити та забирати малолітнього ОСОБА_8 з садочка. В серпні 2016 року ОСОБА_5 ОСОБА_2 приїздив до відповідачки, жив у будинку ОСОБА_11 (батьків відповідачки), гуляв з ОСОБА_2 та сином. Позивач допомагав відповідачці, з розумінням поставився до ситуації, що склалася у сім'ї її батьків. Ніяких упередженостей у нього не було. Купив дитині гойдалку, машинки. Під час гостювання ОСОБА_5 вона бачила його 5-6 разів. За цей час поведінка його була стабільною, емоційний стан у ОСОБА_2 і ОСОБА_5 був нормальний.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що з сім'єю ОСОБА_11 знайомий давно, підтримують дружні відносини. Після ДТП він майже кожен день буває в їх будинку, допомагає чим може. Наталя доглядає за лежачим батьком, який після ДТП перебуває у важкому стані. В серпні 2016 року до ОСОБА_2 у гості приїздив її чоловік ОСОБА_5. Відносини між позивачем та відповідачкою були нормальні, сімейні. Вони гуляли з дитиною, позивач придбав для сина іграшки. Жодних суперечок між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не було. Вважає, що відповідачка планує повернутися в Америку.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що відповідачку знає давно. Після ДТП вона щодня буває у будинку ОСОБА_11, допомагає ОСОБА_2 та її мамі по господарству. Коли влітку минулого року до ОСОБА_2 приїздив позивач, відносини між ними були дружні. Ніяких обурень чи незадоволення позивач не висловлював. Вважає, що дитина прижилася в теперішньому середовищі і для малолітнього ОСОБА_8 буде заподіяна психологічна травма у випадку його повернення до США.

Згідно письмових пояснень, наданих Головному управлінні юстиції у Волинській області відповідачка відмовляється повертати дитину у зв'язку з тим, що вона має доглянути за батьком, доки стан його здоров'я не покращиться, а дозволити виїзд сина з позивачем без супроводу матері до США вона не може, оскільки малолітня дитина більше потребує материнської турботи, а батько, цілими днями зайнятий роботою, не зможе забезпечити її належною та достатньою увагою (а.с. 88).

Відповідно до наданої суду довідки № 15 Нововолинської центральної міської лікарні від 30 березня 2017 року ОСОБА_9 встановлено діагноз: відновний період важкої черепно-мозкової травми, забій головного мозку, виражений спастичний тетрапарез, когнітивно-мнестатичні розлади. Стан після оперативного лікування - трепанації черепа (22 лютого 2016 року). Являється інвалідом першої А групи внаслідок загального захворювання. Потребує постійного стороннього догляду (а.с. 149).

Згідно наданої до суду довідки № 14 Нововолинської центральної міської лікарні від 30 березня 2017 року ОСОБА_11 має вроджену ваду серця, стан після резекції аневризми нисхідного відділу аорти. Стан після компресійного перелому тіл 4 та 5 хребців грудного відділу хребта. Остеохондроз, спондилоартроз грудного відділу хребта. Являється інвалідом другої групи з дитинства (а.с.153 ).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого Луцької міської клінічної лікарні від 08 квітня 2016 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, лікувалась з приводу травми, отриманої під час ДТП; 05 квітня 2016 року їй проведена пластика рани плеча (а.с. 155).

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення виконкому Нововолинської міської ради № 483 від 24 березня 2017 року, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Нововолинського міськвиконкому та їй, відповідно до Закону України «Про соціальні послуги», з 02 серпня 2016 по 20 липня 2017 року призначено допомогу (а.с. 145).

Рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 221 від 30 травня 2016 року ОСОБА_2 дано дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, разом з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.144 ).

Відповідно до принципу № 6 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 Генеральної Асамблії ООН від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

В ході розгляду цієї справи позивачем не доведено наявності виключних обставин для розлучення матері та малолітнього сина.

Разом із цим відповідно до принципу № 8 Декларації прав дитини, дитина за усіх обставин повинна бути серед тих, хто в першу чергу отримує захист і допомогу.

Отже міжнародно-правовим зобов`язанням України є надання захисту і допомоги дитині сторін в результаті розгляду даного спору. Однак розлучення матері та малолітнього сина, без будь-яких на те правових підстав не може розглядатися як надання Україною малолітній дитині захисту і допомоги.

У свою чергу, відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статтей 150 та 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Згідно з преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13);

- з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12).

Крім цього відповідно до ст. 4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Тому правовий захист за зазначеною Конвенцією забезпечується виключно у разі вчинення акта порушення прав піклування або доступу.

Так, в судовому засіданні відповідачка, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_14 надали пояснення про те, що позивач приїздив на територію України та мав можливість безперешкодно спілкуватись із сином. Отже у відповідача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною, здійсненні ним своїх батьківських прав та обов`язків. Тому відсутні докази щодо порушення прав піклування або доступу. Крім цього, відповідно до змісту Конвенції, порушення прав піклування або доступу повинно бути безпосередньо пов`язане із викраденням або іншим незаконним вивезенням дитини з території договірної держави.

У свою чергу відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення та утримання дитини утримання може бути незаконним лише за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідачка повідомляла позивача про поважність причин свого затримання на території України.

Позивач 08 лютого 2016 року дав згоду на переміщення відповідачкою їх малолітнього сина ОСОБА_8 зі Сполучених Штатів Америки до України.

У позовній заяві вказано, що заява позивача про повернення дитини надійшла до Міністерства юстиції України через Центральний орган США 12 липня 2016 року.

Отже позивач подав вказану заяву ще до своєї серпневої поїздки в Україну, не висловивши будь-якої вимоги відповідачу про повернення їх дитини до США.

Придбання позивачем громіздких дитячих іграшок, що не відповідали віку дитини, для їх майбутнього використання сином по місцю його теперішнього проживання та висловлювання позивачем розуміння ситуації, що склалася в сім'ї ОСОБА_11, при відсутності доказів його вимог про повернення дитини до США, приводить суд до висновку, що позивачем була надана мовчазна згода на тимчасове проживання малолітнього сина з матір'ю в Україні.

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень ст. 3, ч.1 ст.12 Конвенції, насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно із вимогами ст.ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За положеннями пункту «а» ст. 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Європейський Суд з прав людини у справі № С-523/07 від 02 квітня 2009 року при застосуванні Регламенту Європейського Суду 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. Європейський Суд вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо і Уошінгтон проти Франції, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06 грудня 2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-117цс13, вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених названою Конвенцією, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним. При цьому суд повинен переконатись у наявності виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Малолітній ОСОБА_8 з лютого 2016 року проживає в місті Нововолинську в умовах родинного комфорту та любові, де зробив свої перші свідомі кроки, навчився розмовляти, спілкується з дітьми, відвідує дитячий дошкільний заклад.

Існує серйозний ризик того, що повернення малолітнього до США заподіє йому фізичну або психічну шкоду або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки ОСОБА_8, якому вже виповнилося два роки і дев'ять місяців, з часу народження має тісний зв'язок з матір'ю і більшу половину свого свідомого життя (півтора роки) проживає в Україні.

На сьогоднішній день малолітній ОСОБА_8 не адаптований до проживання в Сполучених Штатах Америки, його повернення в зовсім чуже для нього середовище може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, призвести до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки ОСОБА_8 не знає англійської мови, що утруднить його спілкування з іншими дітьми, ні людей, ні традицій, ні звичаїв Америки.

Відповідачка, згідно імміграційного законодавства США, втратила право в'їзду на територію США, а тому повернення малолітнього до Сполучених Штатів Америки без матері заподіє дитині психічної шкоди та створить для неї нетерпиму обстановку.

Згідно ст. 12 Конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

ОСОБА_8 разом із мамою прибув до міста Нововолинська у віці один рік і три місяці. В Україні на протязі півтора роки він пізнає довкілля та оточуючих людей, вчиться малювати, відвідує дитячий садочок, де у нього багато друзів, тому теперішнє середовище, в якому він зростає, є для нього звичайним та рідним, оскільки за вісімнадцять місяців дитина прижилася у ньому.

За обставин відсутності доказів щодо незаконного переміщення дитини в Україну, відсутності доказів незаконного утримання дитини матір`ю та незаконного обмеження доступу до вирішення даного спору не підлягають застосуванню положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надали можливості встановити обставини, які були б підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 51, 60, 61, 212, 215-218 ЦПК України, ст.150,155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук