Справа №720/821/17-ц
Провадження № 2/720/542/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі головуючого судді Вівчар Г.А. за участю секретаря судового засідання Єфтемій О.М.,

сторін по справі: позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради,

-про збільшення розміру аліментів,

-позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем та від спільного проживання мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.06.2013 року шлюб між сторонами розірваний та стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 400 грн. щомісяця до повноліття на користь позивача.

З моменту розлучення відповідач припинив будь яке спілкування з дитиною, жодного разу не відвідував її, не телефонує, не цікавиться нею ні в який спосіб. Відповідач самоусунувся від спілкування та виховання спільної доньки.

Відповідач також не приймає участь у матеріальному утриманні доньки на даний час склалась заборгованість по аліментам в сумі 15613 грн. 33 коп..

Враховуючи те що відповідач самоусунувся від матеріального утримання дитини та від її виховання вона звернулась 22.08.2016 року до комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Чернівецької міської ради з метою отримання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні до ОСОБА_5.

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №55/4 від 21.02.2017 року вирішено надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні до ОСОБА_5.

Позивач просить суд враховуючи викладене винести рішення яким позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні до ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилаючись на те, що мінімальний прожитковий мінімум встановлений Законом України «Про державний бюджет України» з 1 січня 2017 року в розмірі 1689 грн., з 1 травня 2017 року в розмірі 1777 грн. а з 1 грудня 2017 року буде дорівнювати 1860 грн., вважає за необхідним просити суд про збільшення розміру аліментів.

Позивач просить суд збільшити розмір аліментів та в подальшому стягувати аліменти в розмірі 900 грн..

В судовому засіданні позивач підтримала позов в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та додатково суду пояснила, що відповідач з самого народження дитини не в повному обсязі займався її вихованням та матеріальним утриманням, борг відповідача по аліментам перевищив 18000 грн.. На даний час вона утворила іншу сім'ю, вихованням дитини та матеріальним утриманням фактично займається її чоловік ОСОБА_6, якого донька називає батьком.

Відповідач позов визнав частково суду пояснив, що він із-за тяжкого матеріального становища був вимушений поїхати на заробітки до Російської Федерації, де працював до початку 2015 року. Часто хворів а тому не мав можливості в повному обсязі приймати участь в утриманні доньки. Визнає існуючу заборгованість по аліментам яка склалась із-за його хвороби. В 2013 році через свого знайомого двічі висилав гроші позивачці на утримання доньки. Щодо того, що він не приймав участь у вихованні доньки не погоджується з позивачем. Оскільки позивач всіляко намагалась перешкоджати йому у вільному спілкуванні та зустрічах з донькою. Особливо це стало проявлятися після того як вона почала спів мешкати з її теперішнім чоловіком. На даний час ніде не працює, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник органу опіки та піклування будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи в судовому засіданні не з'явився і не повідомив суд про причину не явки.

Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з наступних правових підстав.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ст. 192 СК України, Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини яка після розірвання шлюбу за спільною згодою подружжя залишилась проживати з матерю стягуються аліменти рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.06.2013 року в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісяця але не менш 30% прожиткового мініму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.04.2013 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд враховуючи, що позивач не надала суду належні та допустимі докази щодо погіршення свого матеріального становища та докази щодо поліпшення матеріального становища відповідача суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог в частині збільшення розмірі аліментів.

Суд вважає, що посилання позивача на те, що ціни піднялися, дитина потребує додаткових витрат у зв'язку з відвідуванням різних кружків, судом не приймається до уваги, оскільки участь батьків у додаткових витратах на дитину регулюється статтею 185 СК України, і такі вимоги не були предметом даного судового розгляду, оскільки в розумінні вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо позиції позивача, що піднялися ціни та рівень інфляції знецінив розмір отриманих аліментів суд також не приймає до уваги оскільки законодавством визначені інші механізми захисту порушеного права за даних обставин, тобто у відповідності до вимог ч.2 ст.184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Щодо позиції позивача, що у відповідача існує заборгованість по аліментам перед нею суд вважає, що законодавством ст.194 СК України визначений механізм стягнення заборгованості та встановлена відповідальність за прострочення аліментів ст.196 СК України тому вона має право захистити своє порушене право шляхом звернення до суду з аналогічними позовами про стягнення заборгованості по аліментам та стягнення неустойки за несвоєчасної сплати аліментів.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8. ОСОБА_9, ОСОБА_6 суду показали, що після розірвання шлюбу між сторонами відповідач самоусунувся від виховання дитини, ні разу її не відвідував за місцем проживання та навчання, її вихованням та матеріальним утриманням займається теперішній чоловік позивача ОСОБА_6, якого малолітня ОСОБА_5 називає батьком.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 суду показали, що сторони перебувають у неприязнених відносинах, позивач всіляко намагалась перешкоджати батькові ОСОБА_3 у вільному спілкуванні з дитиною. Мотивувала це тим, що вона створила іншу сім'ю та він перешкоджає їй нормально жити.

З свідоцтва про народження видане відділом запису актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції від 07.07.2010 року вбачається, що ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року, батьком зазначений ОСОБА_3 мати ОСОБА_13.

Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу видане 02.11.2016 року встановлено, що ОСОБА_6 зареєструвала шлюб 17.04.2016 року за актовий запис №1815 у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецької області, та вона змінила своє прізвище на ОСОБА_6.

З довідки розрахунку про розмір нарахованих та сплачених аліментів від 18.08.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 заборгував аліменти на користь ОСОБА_13 на утримання доньки ОСОБА_5 в сумі 15613 грн. 33 коп..

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28.02.2017 року за №01/02-24/480 вбачається, що комісія з метою соціального захисту інтересів малолітньої дитини вирішила вважати за доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв'язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16,18 Постанови від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім

заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної

поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її

характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних

обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих

прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення

до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та

піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООП 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.2 ст.212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановлення значення а тому з врахуванням викладеного суд вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача суд приймає до уваги але оцінюючи їх у сукупності з викладеними доказами та правовими нормами вважає, що вони не в достатній мірі доводять умисне ухилення відповідача від виховання дитини, винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками.

Отже аналізуючи у сукупності пояснення сторін, покази свідків та зазначені правові норми суд з урахуванням того, що позивач та відповідач перебувають у неприязнених відносинах які склалися між ними у зв'язку з розірванням шлюбу, відповідач тривалий період часу перебував за кордоном куди був вимушений їхати із-за скрутного матеріального становища та відсутності роботи на батьківщині, чим був позбавлений реальної можливості приймати участь у вихованні доньки та матеріально її утримати та з врахуванням того, що під час розгляду справи по суті позивачем не доведено умисне ухилення відповідача від виховання дитини, винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми обов'язками а тому суд дійшов висновку, про необхідність відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Суд вважає за необхідним попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Судом встановлено, що позивачем відповідно до квитанції від 25.05.2017 року за №3 сплачено на рахунок суду судовий збір в сумі 640 грн..

Позивач фактично звернувся до суду з позовної заявою в якій об'єднав дві позовні вимоги, про стягнення аліментів та про позбавлення батьківських прав, у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовів немайнового характеру. (Постанова №10 від17.10.2014 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Суд враховуючи, що позивач звільнена від сплати аліментів у справах про стягнення аліментів, суд відповідно до вимог ч.2 ст.88 ЦПК України вважає за необхідним дані судові витрати віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 10,59,60,61,208-218 ЦПК України і на підставі ст. 150,164,182,184. СК України, ст.5,6 Закону України «Про судовий збір» суд,

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про збільшення розміру аліментів і про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Покласти на Службу у справах дітей виконавчого комітету Чернівецької міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків щодо доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судові витрати за позовну вимогу про збільшення розміру аліментів відповідно до вимог ч.2 ст.88 ЦПК України віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через місцевий Новоселицкий районний суд в 10-денний строк з дня проголошення.

Суддя: Вівчар Г.А.