Головуючий суду 1 інстанції - Фастовец В.М.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 415/805/16-ц
Провадження № 22ц/782/605/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П.,

за участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 44709 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

В обгрунтування позову зазначив, що 31.07.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було завдано шкоду його майну, а саме був пошкоджений автомобіль марки «FORD FOCUS», д.н. НОМЕР_3, ворота гаража, а також здоров'ю у вигляді забою шийного відділу хребта, помірно виражений больовий синдром. Згідно постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3.11.2015 року винним у ДТП визнано відповідача, у зв'язку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду у розмірі 36709 (тридцять шість тисяч сімсот дев'ять) грн., 84 коп. моральну шкоду у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн., судовий збір у розмірі 871 (п'ятсот п'ятдесят одна ) грн. 20 коп., а всього 41581 (сорок одну тисячу двісті шістдесят одну) грн. 04 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 липня 2017 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Іншою стороною рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції послався на положення ст.1166,1167,1188 ЦК України та виходив з того, що позивач надав необхідні докази щодо спричинення йому з боку відповідача в наслідок ДТП матеріальної (в частині пошкодження автомобіля) та моральної шкоди, у зв'язку з чим дійшов висновку про часткову обгрунтованість позову. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення 8000грн. за пошкоджені ворота, суд послався на відсутність доказів.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду.

В силу ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 31 липня 2015 року в м. Лисичанську по вул.Первомайській,185 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої завдано шкоду майну та здоров'ю позивача. Відповідно до постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3.11.2015 року винним у ДТП визнано відповідача.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

В результаті ДТП пошкоджено транспортний засіб позивача, автомобіль марки «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_4, VIN - НОМЕР_5, було завдано шкоду здоров'юпозивача у вигляді забою шийного відділу хребта, помірно вираженого больового сіндрому.

Згідно зі звітом про оцінку транспортного засобу автомобіля «FORD FOCUS» державний реєстраційний номер НОМЕР_4, VIN - НОМЕР_5 розмір матеріальної шкоди склав 86209,84 грн..

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ СК «АСКО-Донбас Північний», яким позивачу в межах страхового відшкодування на підставі страхового акту №300/15 ГО від 28.08.2015 р. була повністю в межах страхового відшкодування за винятком франшизи сплачена грошова сума в рахунок компенсації завданої в наслідок ДТП шкоди, а саме 49500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. І ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст. 1188 ч.І п.1 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.27 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібності потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, враховуючи наведені обставини, а також норми матеріального та процесуального права, якими керувався суд при вирішенні вказаної позовної заяви, судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову та ухваленні рішення про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, яка була спричинена діями відповідача.

Доводи апелянта про те, що автомобіль відремонтований та його бачив відповідач, а також те, що суд не з'ясував, чи відремонтований автомобіль на момент розгляду справи, на увагу не заслуговує, оскільки доказів цим обставинам суду не надано, експертиза проведена не була. Представник позивача в судовому засіданні цих обставин також не підтвердив.

При цьому, апелянт зазначає про те, що в суді першої інстанції була призначена судова автотоварознавча експертиза, проте проведена не була, оскільки не було виконано клопотання експерта та не була проведена оплата експертизи. Зазначене питання взагалі судом не з'ясовувалось, апелянту та представнику не було відомо про клопотання експерта. Квитанція про сплату за експертизу в матеріалах справи відсутня.

Вказані обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про призначення автотоварознавчої експертизи була постановлена 04 січня 2017 року, 11 липня 2017 року провадження по справі було поновлено, 19.07.2017 року при вирішенні питання щодо можливості закінчення розгляду справи також обговорювалось питання щодо несплати відповідачем за проведення експертизи, від відповідача та його представника заперечень не надходило, будь-яких клопотань щодо неможливості закінчення розгляду справи без проведення експертизи також не було заявлено, сторони не заперечували про закінчення справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи.

Під час апеляційного розгляду справи для перевірки зазначених в апеляційній скарзі доводів, а саме порушень з боку суду першої інстанції норм процесуального права, порядок призначення судової автотоварознавчої експертизи був роз'яснений представнику відповідача, а також безпосередньо відповідачу. Також було роз'яснено про наслідки відмови у призначенні експертизи. Тим самим апеляційний суд вжив усіх передбачених законом заходів для сприяння відповідачу у здійсненні ним своїх процесуальних прав та виконання своїх процесуальних обов'язків.

Відповідач та його представник категорично відмовилися від призначення судової автотоварознавчої експертизи, посилаючись на те, що позивач не довів суми шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Тому доводи апелянта про те, що він був позбавлений права отримати висновок автотоварознавчої експертизи та спростувати заявлені позовні вимоги, також не можуть бути прийняті до уваги.

Для підтвердження розміру шкоди позивач надав звіт оцінювача, що не суперечить вимогам ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Отже, якщо позивач для підтвердження розміру шкоди надає звіт оцінювача, а відповідач, заперечуючи проти цього розміру, після виконання судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не надає ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, суд відповідно до вимог ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач у порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався.

Позивач надав суду письмовий доказ щодо розміру шкоди - звіт оцінювача ОСОБА_6, який зареєстрований в Державному реєстрі оцінювачів України, та який не був спростований відповідачем, а тому цей звіт слід вважати належним доказом в розумінні ст.57 ЦПК України, у зв'язку з чим, враховуючи наведені вище обставини, доводи апелянта з посиланням на положення ст.1192 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем спричинення йому діями відповідача моральної шкоди, оскільки, як вже зазначалось вище, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", п.9, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У зв'язку з цим моральна шкода відшкодовується на загальних підставах, встановлених законом.

Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, яка виразилася в тому, що він переніс моральні страждання та душевні хвилювання через пошкодження належного йому автомобіля, було порушено звичайні для нього та його сім'ї умови життя, звертався за медичною допомогою. Також, слід зазначити про те, що, не заперечуючи свою вину у скоєнні ДТП, відповідач до цього часу не намагався вирішити питання щодо відшкодування спричиненою позивачу шкоди, з моменту скоєння ДТП минув достатньо тривалий час.

Тому посилання апелянта на те, що позивач не надав доказів спричинення моральної шкоди, судова колегія до уваги не приймає.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, містять у собі суб'єктивне тлумачення обставин справи та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями сторін.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий суддя Єрмаков Ю. В.

Судді: Лозко Ю.П.

Назарова М.В.