Справа № 428/2130/17
Провадження № 22ц/782/544/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, серпня місяця, 16-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В., за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Біловодського районного суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 39430, 20 грн. за кредитним договором № б/н від 04.03.2008 року, яка складається з наступного: 7974,32 грн. - заборгованість за кредитом; 27614,66 - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1725,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 1865, 72 грн. - штраф (процентна складова). Вирішити питання по судовим витратам.

Позов було прийнято до розгляду і рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судового збору, було задоволено частково, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 04.03.2008 року в загальному розмірі 35588,98 грн., що складається з 7974,32 грн. - заборгованість за кредитом; 27614,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Вирішено питання по судовим витратам.

На рішення суду надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_1, в якій посилаючись на порушенні судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, вона просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29.05.2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1

У судове засідання ні апелянт, ні його представник не з'явились, про поважні причини своєї неявки до суду не повідомили, жодних доказів поважності причин неявки суду не надали. Представник відповідача у судове засідання теж не з'явився, надав письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, просив справу розглянути за їх відсутності.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляції, заперечення проти неї, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є кредитна заборгованість в розмірі 39430,20 грн., яка складається з заборгованості за процентами, пені, штрафу. Проте викладені у позові обставини в частині стягнення штрафу у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не підтверджені належними на те доказами, а саме позивачем не було надано відомостей щодо дати нарахування суми штрафів. Фіксовані та процентні суми штрафу були нараховані відповідачу на суму заборгованості станом на 31.01.2017 року, тобто в період проведення антитерористичної операції, а отже такі суми штрафу стягненню з відповідача не підлягають. Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з аналізу зазначених норм вбачається, що підставою виникнення кредитних правовідносин є кредитний договір, укладений у письмовій формі, який повинен містити умови надання кредиту, строк повернення кредиту, права та обов'язки сторін, розмір та порядок сплати процентів, а також відповідальність боржника у разі порушення виконання умов договору.

Як вбачається із тексту позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк», з якою він у лютому 2017 року звернувся до суду, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 04.03.2008 року в розмірі 39430,20 грн. та стягнення судового збору в розмірі 1600 грн., яка виникла станом на 31.01.2017 року, при цьому зазначивши, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач 04.03.2008 року отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачем належним чином не виконувались зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим на 31.01.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 39430,20 грн., яка складається з наступного: 7974,32 грн. - заборгованість за кредитом; 27614,66 - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1725,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 1865, 72 грн. - штраф (процентна складова). Щодо доводів апеляції про те, що невиконання обов'язків за кредитною угодою сталось не з вини відповідачки, а через настання та дію обставин, що знаходяться поза межами її контролю, а саме через проведення військових дій - антитерористичної операції на території Луганської області, то діючим в Україні законодавством не передбачено звільнення відповідачки від виконання зобов'язань за кредитним договором в частині повернення кредиту та відсотків за ним, а щодо стягнення пені та штрафів, то дійсно, відповідно до правил статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження КМУ від 02 грудня 2015 р. № 1275-р м. Сєвєродонецьк Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Оскільки станом на час розгляду справи відсутній Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, то суд першої інстанції вірно дійшов до висновків про те, що пеня за період з 14 квітня 2014р., яка була нарахована на суму заборгованості за кредитним договором, стягненню з відповідача не підлягає - проте суд першої інстанції саме так і зробив там відмовив у стягненні зазначених сум.

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних прав відповідачки- то вони висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для зміни чи скасування рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду - про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - ухвали суду(а.с. 26), в цій ухвалі суду від 14 квітня 2017 року було зазначено час та місце слухання справи по суті - 15 година 10 хвилин 29-го травня 2017 року у приміщенні Сєвєродонецького міського суду (а.с. 23), у журналі судового засідання зазначено про те, що судове засідання було відкрито о 15 годині 10 хвилин 29-го травня 2017 року, у це засідання сторони не з'явились. У матеріалах справи немає відомостей про те, що апелянт подавала зауваження щодо змісту журналу судового засідання у передбаченому ст. 199 ЦПК порядку, скаржилась до суду щодо введення її в оману працівниками суду.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачка отримала як зазначену вище ухвалу суду, так і копію позову з додатками (а.с. 35-36), тобто мала можливість та достатньо часу підготуватись до розгляду справи, виробити свою правову позицію по ній, скористатись юридичною допомогою, сформулювати доводи та надати докази проти заявленого позову. Як вбачається з журналу судового засідання та змісту заяви ОСОБА_1 від 29.05.2017 року, з якою вона звернулась до суду - вона погоджувалась сплатити борг за кредитом у певній його частині , а саме у розмірі 7974 гривні 32 копійки частинами, не погоджувалась із сплатою відсотків (а.с. 27), ні про що інше у заяві не зазначала. Ця заява була зареєстрована у канцелярії суду саме 29.05.2017 року. Отже, апелянт не заявив суду першої інстанції про те, що не визнає заборгованість у повному обсязі через сплив терміну, не просив суд про застосування строку позовної давнини, не надавав заяви про це, а напроти частково визнав суму заборгованості.

Крім того, колегія суддів бере тут до уваги і ті обставини, що отриману у березні 2008 року кредитну картку із строком дії до лютого 2012 року було перевипущено - ОСОБА_1 отримала картку із іншим строком дії - до 06/2018, при цьому ОСОБА_1 здійснювала проплати коштів до листопада 2015 року, що вбачається з розрахунку заборгованості, який був наданий суду банком (а.с. 3-4). Ці обставини свідчать про відсутність підстав для висновків про сплив строку позовної давності.

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що судом при розгляді справи порушені або неправильно застосовані норми матеріального чи процесуального права. Рішення суду відповідає вимогам закону, при розгляді справи та прийнятті рішення не встановлено таких порушень матеріального права чи процесуального законодавства, що давали б підстави для скасування чи зміни рішення. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Судові витрати, сплату яких було відстрочено апелянту підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у розмірі 1760 грн.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, вона може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: