Справа № 415/2339/17
Провадження № 2/415/1068/17
22.08.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «Лисичанськвугілля» про відшкодування шкоди, завданої здоровю професійним захворюванням та їх наслідками, -
До Лисичанського міського суду звернувся позивач, ОСОБА_2, із позовною заявою до Публічного Акціонерного Товариства «Лисичанськвугілля» про відшкодування шкоди, завданої здоровю професійним захворюванням та їх наслідками.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив факти, викладені в позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, згідно поштового повідомлення про вручення, заяви про відкладення розгляду справи чи слухання справи за його відсутності до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.
Як вбачається з копії трудової книжки БТ-І №7193515 від 12.03.1981 року ОСОБА_2 працював на ВП «Шахта Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля»: машиніст підземних установок з повним робочим днем під землею (22.05.86р. по 16.06.86р.,21.10.08р. по 13.04.09р.); машиніст електровозу з повним робочим днем під землею ( 16.03.81р. по 18.04.81р., 04.07.83р. по 25.03.85р, 03.05.89р. по 18.03.91р.); гірник очисного забою з повним робочим днем під землею (25.03.85р. по 22.05.86р.);майстер гірничий з повним робочим днем під землею (16.06.86р. по 03.05.89р, 01.02.93р. по 12.04.93р, 09.08.96р. по 15.05.98р.); стовбуровий підземний з повним робочим днем під землею (18.03.91 р. по 01.02.93р.);муляр (12.04.93р. по 09.08.96р.); прохідник з повним робочим днем під землею (13.04.09р. по 30.05.2016 року).
Згідно копії висновку МСЕК №024256 від 08.02.2016 р. ОСОБА_2 встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 30% у звязку з професійним захворюванням.
Як вбачається копії санітарно-гігієничничної характеристики умов праці від 11.10.2016 року ОСОБА_2 працював на ВП «Шахта Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля»:машиніст підземних установок з повним робочим днем під землею (22.05.86р. по 16.06.86р.,21.10.08р. по 13.04.09р.); машиніст електровозу з повним робочим днем під землею ( 16.03.81р. по 18.04.81р., 04.07.83р. по 25.03.85р, 03.05.89р. по 18.03.91р.); гірник очисного забою з повним робочим днем під землею (25.03.85р. по 22.05.86р.); майстер гірничий з повним робочим днем під землею (16.06.86р. по 03.05.89р, 01.02.93р. по 12.04.93р, 09.08.96р. по 15.05.98р.); стовбуровий підземний з повним робочим днем під землею (18.03.91 р. по 01.02.93р.); муляр (12.04.93р. по 09.08.96р.); прохідник з повним робочим днем під землею (13.04.09р.)
Підсумкова інтегральна оцінка умов праці ОСОБА_2 згідно ГКП ГН 3.3.5-3.3.8;6.6.1-083-2001відповідає 3.4 класу.
Як вбачається з копії повідомлення про професійне захворювання (отруєння), було повідомлено обл.. фонд страхування, обл.., профпатолога, СЕС, ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «шахта ім. Г.Г. Капустіна» про те що ОСОБА_2 має таке професійне захворювання: вібраційна хвороба І ст. (вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок), хронічна радикулопатія, хронічна сонсоневральна приглухуватість зі зниженням слуху ІІ ст.
Згідно з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.12.2016 р. професійне захворювання виникло за таких обставин прохідник ОСОБА_2 тривалий час працював в умовах підвищеного рівня шуму, вібрації, важкості праці, що обумовлені експлуатацією недосконалої в частині вібро та шумоутворення гірничо-видобувної техніки, незастосуванням на шахті засобів індивідуального захисту.
Згідно копії медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 23.11.2016 року №39/983 ОСОБА_2 вперше встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба І ст. (вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок), хронічна радикулопатія, хронічна сонсоневральна приглухуватість з зниженням слуху ІІ ст.
Тобто, роботодавець відповідач допустив перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.
Відповідно до ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Відповідно до п.5, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Також, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Враховуючи те, що на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.
Таким чином, розяснення умов праці, позивач був попереджений про наявність шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоровя, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Окрім того, згідно з рішенням Конституційного суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008р. статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що потерпіли від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу.
Також відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю й душевних страждань, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
Відповідно до п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.
Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров'я і наявність у нього професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов'язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.
Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.
Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.
Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадках відсутності вищевказаних доказів.
Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними (п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.
Враховуючи вищезазначене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 3ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 60, 61, 88, 174, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 23, 1168 Цивільного кодексу України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «Лисичанськвугілля» про відшкодування шкоди, завданої здоровю професійним захворюванням та їх наслідками задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст рішення буде виготовлений 23.08.2017 року.
Суддя Н.В. Коваленко