Справа № 456/3028/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/4535/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ФОП ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 08.09.2016 року до 31.03.2017 року в сумі 11722, 56 грн. та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 3051,32 грн., а всього 14773,88 грн. та повернення трудової книжки.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 07.09.2016 до 06.04.2017 в сумі 10771,20 грн. та частину не виплаченої заробітної плати в розмірі 962,57 грн., а всього 11733,77.В решті позовних вимог відмовлено.Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_4 працював на посаді менеджера з продажів, але неодноразово порушував трудовий розпорядок дня, запізнюючись на роботу та самовільно покидаючи місце праці. Відповідач неодноразово попереджувала його про відповідальність за такі дії та невідповідність займаній посаді, що підтверджується надісланими листами на електронну адресу позивача, проте ОСОБА_4 не робив жодних висновків із попереджень та продовжував халатно відноситись до роботи. 06.09.2016 року позивач не вийшов на роботу без попередження, вчинив прогул без поважних причин, а відтак наказом від 06.09.2017 року його було звільнено із займаної посади з посиланням на п 4. ст.40 КЗпП України.

Апелянт заперечує проти твердження ОСОБА_4, що з ним не було здійснено розрахунку в день звільнення, оскільки виплата коштів була проведена повністю, позивач отримав кошти на руки, але незважаючи на прохання апелянта про необхідністьрозписатися в розрахункових відомостях за серпень та вересень 2016 року позивач відмовився. Відтак, ОСОБА_4 халатно поставився до прохання керівника, хоча був зобовязаний поставити таку відмітку і факт виплати йому заробітньої плати підтверджується обліковою картою, яка була видана Пенсійний Фондом. З ивщенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ФОП ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_4 із займаної ним посади менеджера, не було виплачено належних йому при звільненні сум, а саме, частини нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 962,57 грн., що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10771,20 грн., всього 11733,77.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод конституційне право на судовий захист повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4, з 13.07.2016 року перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, що також підтверджується заявою від 13.07.2016 року та наказом №8 від 13.07.2016 року про прийняття на роботу.

З табеля обліку використання робочого часу за вересень 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 з 03.09.2016 року не виходив на роботу.

Згідно з наказом № 11 від 13.09.2016 року ОСОБА_4 звільнено із займаної посади менеджера з продажу послуг 13.09.2016 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ, тобто, за прогул без поважних причин.

Згідно з відомістю про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам ОСОБА_4 було нараховано 131,82 грн. Однак у розрахунковій відомості по заробітній платі за вересень 2016 року №1 від 13.09.2016 року про виплату ОСОБА_4 129,84, відсутня відмітка (особистий підпис) про одержання позивачем зазначеної суми. Тобто, на момент звільнення позивача, йому не було проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації при звільненні працівника. Дана обставина підтверджується долученою до матеріалів справи Таблицею №6.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути йому виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статі 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні випалтити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахуеу.

Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ « Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, який зроблений на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 березня 2017 року (справа №6-259цс17), згідно якого відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Як розяснено в п. 20,21 постанови Пленум Верховного суду України 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, її слід розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Відтак, суд першої інстанції, з врахуванням наявних в матеріалах справи доказів, долученого до матеріалів справи розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, який сторонами не заперечувався і не спростовувався альтернативним розрахунком, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10771,20 грн. та стягнення невиплаченої позивачу частини заробітної плати в розмірі 962,57 грн., а всього 11733,77.

Згідно з ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що спростовує доводи ОСОБА_2, яка стверджуючи про те, що виплатила позивачу повністю всі належні до виплати суми, посилалася на письмові пояснення свідка ОСОБА_5

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що виплата коштів ОСОБА_4 була проведена повністю, та те, що позивач отримав кошти на руки, однак, незважаючи на прохання апелянта про необхідність розписатися в розрахункових відомостях за серпень та вересень 2016 року позивач відмовився, не спростовують висновків суду про підставність позову, оскільки виплата відповідачем належних позивачу на день звільнення сум, не підтверджена належними та допустимими письмовими доказами, зокрема, розрахунковими відомостями по заробітній платі за серпень 2016 року №1,3 та вересень 2016 року №1, оскільки в яких відсутня відмітка (особистий підпис) про одержання позивачем зазначеної суми, а виплата належних позивачу сум не може бути підтверджена показаннями свідків, оскільки такий доказ не є належним та допустимим.

Апелянтом не було надано суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, на спростування висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6