Справа № 298/954/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Великоберезнянського районного суду від 8 червня 2016 року, -

встановила:

22.09.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило зазначений позов до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 20.04.2006 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 48% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 9.12. Умов і Правил надання банківських послуг (далі Умови і Правила), які є невідємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору. Умовами і Правилами передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову.

Відповідно до умов договору (п. 5.7. Правил користування банківською карткою) та ст.ст. 1050, 1054 ЦК України, у разі порушення зобовязання щодо повернення чергової суми кредиту банк управі вимагати дострокового повернення кредиту в повному обсязі. У разі порушення зобовязань (несвоєчасне повернення коштів, овердрафт) позичальник сплачує підвищені проценти за кредитом або додаткову комісію (п. 5.5.1. Правил користування банківською карткою).

Відповідач порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.08.2015 склав 32009,43 грн, із яких: 3753,95 грн заборгованість за кредитом, 28255,48 грн заборгованість за процентами. Заочним рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.10.2008 із ОСОБА_2 була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 6576,00 грн, ця сума віднімається від визначеної на 30.08.2015 заборгованості, різниця становить 25433,43 грн, тому разом із 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1271,67 грн процентної складової штрафу заборгованість до стягнення становить 27205,10 грн.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 20.04.2006 б/н у розмірі 27205,10 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 08.06.2016 у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. У скарзі зазначається, зокрема, що суд першої інстанції не мав підстав для застосування позовної давності, не врахував правила її обчислення стосовно кожного окремого платежу за договором, яким передбачені щомісячні самостійні платежі, крім того, не мав підстав для відмови у стягненні заборгованості за процентами у межах строку позовної давності за період з 30.08.2012 по 30.08.2015 у розмірі 10082,27 грн, що відповідає й правовій позиції, висловленій у прецедентних судових рішеннях. Рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки суд не дослідив строку дії платіжної картки.

Кредитор просив рішення суду скасувати, позов задовольнити, однак, у подальшому реально підтримав вимоги апеляційної скарги частково і просив скасувавши рішення суду першої інстанції задовольнити позов частково, стягнути на його користь із відповідача заборгованість за кредитним договором від 20.04.2006 б/н в розмірі 7892,04 грн, а саме проценти, нараховані в межах позовної давності за період з 03.07.2013 по 30.08.2015 в сумі 7040,04 грн, 352,00 грн процентної складової штрафу та 500,00 грн фіксованої складової штрафу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1, яка апеляцію підтримала, відповідача ОСОБА_2, яка в судовому засіданні 20.03.2017 скаргу не визнала, однак, у подальшому будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання, в т.ч., після зміни складу суду, не зявилася, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільні справи № 2-6/08 і № 298/981/13-ц, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові за спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для такого вирішення справи. Проте, із таким рішенням колегія суддів погодитись не може, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, кредитних зобовязань у редакції, чинній на час їх виникнення.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 31, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; зазвичай одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, за відповідних умов достроково, стягнення неустойки (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК країни);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст. 638 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));

кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Встановлено, що 20.04.2006 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час закрите акціонерне товариство) був заповнений бланк Заяви від імені ОСОБА_2, за змістом якого остання просила відкрити банківські рахунки та надати їй банківські послуги, а саме видати кредитну картку № 4405 8850 3427 6110 із установленим кредитним лімітом 4000,00 грн за базовою відсотковою ставкою 4% на місяць, термін дії якого збігається з терміном дії кредитної картки, бланк заяви містить дату його заповнення та відкриття рахунку (20.04.2006), підпис від імені ОСОБА_2, водночас графа «термін дії картки» не заповнена (а.с. 10, а.с. 5-6 справи № 2-6/08, а.с. 7-8 справи № 298/981/13-ц).

Виходячи з того, що ОСОБА_2 порушила свої зобовязання за кредитним договором, укладеним 20.04.2006, відповідно до якого кінцевим терміном повернення кредиту є 20.04.2009, банк заявою від 18.09.2007, що надійшла до суду 01.10.2007, предявив до ОСОБА_2 позов, яким просив достроково стягнути все заборговане за договором: борг за сумою кредиту 3753,95 грн, борг за відсотками 2822,60 грн, разом 6576,55 грн, визначивши розмір боргу станом на 03.09.2007 (а.с. 3-4 справи № 2-6/08). На підтвердження вимог позову та умов договору, з якого виник спір, банк додав до заяви Умови і Правила надання банківських послуг, згідно із якими, зокрема:

ці Умови і Правила визначають умови, на яких банк надає клієнтам платіжні картки та інші банківські послуги, зазначені в Заяві та Памятці клієнта, належним чином заповнена Заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами та Тарифами складають укладений договір надання банківських послуг (Частина І п. 1.1.);

для надання банківських послуг банк… видає клієнту карти, їх вид, строк дії визначений у Заяві та в Памятці клієнта…, датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена в… Заяві (Частина І п. 3.1.);

у Частині І Розділ 3 «Умови обслуговування» підрозділи «Платіжні карти», «Вкладні операції» мають пункти з 3.1. по 3.17., після якого починаються пункти Розділу 4 «Обовязки банку»;

за змістом п. 5.2. у разі порушення позичальником вимог законодавства, умов договору, виникнення овердрафту, банк управі вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частині;

у Розділі 8 Частини І «Відповідальність сторін» не передбачалися штрафи та/або пеня за порушення виконання зобовязань позичальником, а пункт 8.6. у цьому розділі відсутній;

пункт 9.12. Частини І має редакцію, за якою «договір діє до моменту належного виконання сторонами зобовязань»;

Частина ІІ «Правила користування платіжною картою»:

строк дії карти вказано на лицьовій стороні карти (місяць і рік), карта дійсна до останнього календарного дня вказаного строку (п. 3.1.1.);

строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами зі встановленим Мінімальним обовязковим платежем приведені в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору (п. 5.3.);

строк погашення за кредитом… за платіжними картами без встановленого Мінімального обовязкового платежу провадиться наступним порядком: строк погашення процентів за кредитом щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (поле MONTH) (п. 5.4.).

ОСОБА_2 заперечувала цей позов із тих підстав, що не укладала і не підписувала кредитного договору, не отримувала кредитної картки, просила призначити судову почеркознавчу експертизу, ухвалою суду від 11.10.2007 така була призначена, але зрештою не була проведена (а.с. 16, 18-21, 25, 35, 37, 38, 40 справи № 2-6/08). Заочним рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.10.2008 позов банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 6576,00 грн заборгованості за кредитним договором (а.с. 5-6, а.с. 53-55 справи № 2-6/08). Даних про оскарження цього судового рішення немає. Рішенням суду встановлено, що «20.04.2006 сторони уклали кредитний договір б/н, згідно якого ОСОБА_2 отримала від позивача 4000 гривень зі сплатою 48 відсотків річних за користування кредитом під зобовязання щомісячної сплати кредиту і відсотків. … Факт неналежного виконання ОСОБА_2Ю… зобовязань стверджується наявним у справі кредитним договором від 20.04.2006 б/н з … розрахунком заборгованості по погашенню кредиту станом на 03.09.2007».

Предявивши 22.09.2015 позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу (а.с. 1-4), ПАТ КБ «ПриватБанк» діяло на підставі Умов і Правил, які на обґрунтування предявлених вимог щодо підстав виникнення спірних правовідносин та умов кредитного договору додало до заяви (а.с. 11-16). За цими Умовами і Правилами:

вони визначають умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні картки, а також інші банківські послуги, зазначені в Заяві та Памятці клієнта, належним чином заповнена Заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами та Тарифами складають укладений договір надання банківських послуг (Частина І п. 1.1.);

для надання послуг банк… видає клієнту карти, їх вид, строк дії визначений у Заяві та в Памятці клієнта…, датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена в… Заяві (Частина І п. 3.1.);

Памятка клієнта оформлюється та є невідємною частиною договору тільки у випадку оформлення і видачі платіжної карти за кредитною схемою (п. 3.5.);

у Частині І Розділ 3 «Умови обслуговування» підрозділи «Платіжні карти», «Вкладні операції» мають пункти з 3.1. по 3.19., після яких розміщені пункти з 3.20. по 3.24 підрозділу «Кредитні карти»;

у Розділі 8 Частини І «Відповідальність сторін» міститься пункт 8.6., за змістом якого при порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову;

пункт 9.12. Частини І має редакцію, за якою «договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк»;

Частина ІІ «Правила користування платіжною картою»:

строк дії карти вказано на лицьовій стороні карти (місяць і рік), карта дійсна до останнього календарного дня вказаного строку (п. 3.1.1.);

строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами зі встановленим Мінімальним обовязковим платежем приведені в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору (п. 5.3.);

строк погашення за кредитом… за платіжними картами без встановленого Мінімального обовязкового платежу провадиться наступним порядком: строк погашення процентів за кредитом щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (поле MONTH) (п. 5.4.).

У справі, що розглядається, банк визначив заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 30.08.2015 у сумі 27205,10 грн, стосовно якої з урахуванням задоволеного заочним рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.10.2008 слід дійти висновку, що банк просив стягнути 25433,43 грн заборгованості за відсотками, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1271,67 грн процентної складової штрафу (а.с. 7-9). Окрім цього, з позовної заяви, що була подана у 2009 році першою, випливає, що кінцевим терміном повернення кредиту є 20.04.2009 як це визнано самим позивачем, а за змістом спірних правовідносин слід виходити з того, що строк погашення кредиту не перевищує строку дії платіжної картки, тому в усякому разі цей строк мав настати не пізніше останнього дня квітня 2009 року. Натомість, під час апеляційного розгляду справи банк, одним із доводів апеляції якого саме і було зясування питання про строк дії платіжної картки, подав апеляційному суду довідку від 30.08.2017, в якій зазначено, що термін дії платіжної картки № 4405 8850 3427 6110 був встановлений по листопад 2008 року.

Отже, предявляючи до ОСОБА_2 позови у 2007 і 2015 роках ПАТ КБ «ПриватБанк» виходило з різних умов договору, оскільки наведені вище Умови і Правила істотно відрізняються між собою, а окрім зазначених мають місце й інші відмінності. Зокрема, ці Умови і Правила є цілком різними щодо, наприклад, строку дії договору, умов його пролонгації, встановлення відповідальності позичальника у вигляді штрафу за порушення зобовязання. Банк виходив також й із різних строків дії платіжної картки, тоді як цей строк безпосередньо повязується зі строком кредитування, строком дії договору і поряд з іншими істотними умовами договору має ключове значення в справі. Поза тим, обидва варіанти Умов і Правил передбачають визначення точного строку договору, строку дії платіжної картки, обовязковість оформлення Памятки клієнта у разі надання кредиту, яка є невідємною складовою договору.

Різні умови договору, якими оперував банк, знайшли своє відображення і в розрахунках боргу за співставний період. Так, розрахунки в періоді з 21.04.2006 по 31.08.2007 відрізняються між собою на відповідні дати, наприклад:

у розрахунку на 03.09.2007 сальдо поточної заборгованості за кредитом на 28.02.2007 складало 2882,84 грн, сальдо простроченої заборгованості 871,11 грн, загальна заборгованість за відсотками 1617,93 грн, а в розрахунку на 30.08.2015 сальдо поточної заборгованості за кредитом на 28.02.2007 складало 2774,75 грн, сальдо простроченої заборгованості 979,20 грн, загальна заборгованість за відсотками 1811,26 грн;

у розрахунку на 03.09.2007 сальдо поточної заборгованості за кредитом на 31.05.2007 складало 2606,70 грн, сальдо простроченої заборгованості 1147,25 грн, загальна заборгованість за відсотками 2197,78 грн, а в розрахунку на 30.08.2015 сальдо поточної заборгованості за кредитом на 31.05.2007 складало 2498,61 грн, сальдо простроченої заборгованості 1255,34 грн, загальна заборгованість за відсотками 2408,72 грн;

на кінцеву співставну дату 31.08.2007 у розрахунку на 03.09.2007 сальдо поточної заборгованості за кредитом складало 2381,90 грн, сальдо простроченої заборгованості 1372,05 грн, загальна заборгованість за відсотками 2808,93 грн, а в розрахунку на 30.08.2015 сальдо поточної заборгованості за кредитом складало 2273,81 грн, сальдо простроченої заборгованості 1480,14 грн, загальна заборгованість за відсотками 3034,85 грн.

Тобто, розрахунки є різними за рахунок різного співвідношення сальдо поточної та простроченої заборгованості за кредитом на відповідні моменти і розрахунок на 30.08.2015 дає суттєво (від 10,67% до 7,44%) більший розмір заборгованості за відсотками, аніж перший розрахунок, до того ж, перший розрахунок відповідно до умов договору не передбачав штрафів, тоді як останній розрахунок включає також і 500,00 грн фіксованої частини штрафу та 1271,67 грн процентної складової штрафу.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача не зміг пояснити суду невідповідність між умовами договору на різний час, суттєві відмінності в порядку розрахунку заборгованості, відмінності в документах, що надавалися суду самим позивачем, стосовно строку дії кредитної картки, а беручи до уваги відсутність усупереч вимогам Умов і Правил зазначення строку дії картки в заяві суду не були надані докази власне встановлення строку дії конкретної картки та її видачі безпосередньо ОСОБА_2 Памятка клієнта і Тарифи банку, які є обовязковими складовими кредитного договору, не були додані до позовної заяви і якщо Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, то у Памятці клієнта поряд зі змістом Заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають процентну ставку за кредитом, наявність чи відсутність мінімального платежу, його розмір, періодичність сплати, умови відповідальності за порушення зобовязань тощо.

Зазначене узгоджується зі змістом Умов і Правил та із нормами закону щодо дотримання прав сторін договору і фіксації його умов. Дотримання належної форми і порядку укладання договору, доведення до позичальника індивідуальних умов кредитування, ознайомлення його зі змістом Памятки клієнта із фіксацією цього факту є обовязками саме кредитора сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Представник пояснив, що Памятки клієнта немає і таку він надати не може. Таким чином, істотні суперечності прогалини і сумніви щодо ключових обставин, які мають значення в справі, позивачем не були усунені. Усні пояснення представника позивача в апеляційному суді про те, зокрема, що договором передбачався щомісячний мінімальний платіж у розмірі 7% від заборгованості, до того ж, без зазначення строків його сплати, не мають доказового значення щодо обставин, які належить підтверджувати тільки документально, тому до уваги не беруться.

31.07.2013 ПАТ КБ «ПриватБанк» ще раз зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який виник із кредитного договору від 20.04.2006 і був визначений кредитором на 02.07.2013 у розмірі 26448,72 грн, де 3753,95 грн заборгованість за кредитом, 20959,12 грн заборгованість за процентами, а також 500,00 грн фіксована частина штрафу і 1235,65 грн процентна складова штрафу (справа № 298/981/13-ц). Позов ґрунтувався на Умовах і Правилах, які в подальшому були покладені в основу позову, предявленого банком 22.09.2015. Утім, вимагаючи зазначений борг кредитор не вказав на факт задоволення рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.10.2008 раніше предявленого позову, не врахував цього в розрахунку боргу, не надав щодо цього ніяких документів і, крім того, подав розрахунок, який теж у співставні дати має розбіжності з розрахунком боргу на 30.08.2015. Наприклад, у кінцеву співставну дату розрахунків, а саме 28.06.2013 загальна заборгованість за відсотками була визначена у 20950,00 грн (розрахунок на 02.07.2013) і у 20931,66 грн (розрахунок на 30.08.2015), мають місце розбіжності в заборгованості за відсотками й на інші дати. Ці обставини підтверджуються документами на а.с. 1-5, 9-15 та іншими матеріалами справи № 298/981/13-ц. Банк включив до позовних вимог суми, для стягнення яких підстав не мав. Рішенням Великоберезнянського районного суду від 14.03.2014 у позові відмовлено за спливом позовної давності беручи до уваги день укладання договору, рішенням також встановлено лише факт укладання договору 20.04.2006, надання відповідачу кредиту в сумі 4000,00 грн під 48% річних, а строк кредитування, строк дії кредитної картки не встановлені (а.с. 50-51 справи № 298/981/13-ц). Даних про оскарження будь-якою зі сторін цього рішення суду в справі немає.

Враховуючи положення ст. 61 ч. 3 ЦПК України, апеляційний суд зобовязаний визнати встановленими факти укладання 20.04.2006 банком із позичальником кредитного договору б/н, отримання ОСОБА_2 кредиту в розмірі 4000,00 грн зі сплатою за користування коштами 48% річних, договір не визнавався судовим порядком недійсним. Водночас колегія суддів констатує, що попри визнання цих фактів суто на підставі судових рішень, що набрали законної сили, дійсні умови, на яких був укладений договір, не можна вважати зясованими і встановленими, позивач належних і допустимих доказів щодо цього не надав, рішеннями суду такі теж не були встановлені, тож ці умови залишилися невідомими. На час розгляду справи судом не видається можливим установленим порядком безспірно зясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу, зокрема, щодо строку кредитування, порядку і періодичності сплати за кредитом, які впливають на сукупну вартість кредиту та належать до істотних умов кредитного договору. Понад те, беручи до уваги, що вперше з відповідним позовом кредитор звернувся у 2007 році і рішення суду про його задоволення набрало законної сили, апеляційному суду належить враховувати Умови і Правила саме в тій редакції, що первісно була застосована позивачем невдовзі після оформлення заяви про видачу кредиту і якій по суті дав першу оцінку суд у рішенні, що набрало законної сили.

Насамкінець, щодо строку виконання зобовязання слід констатувати, що кредитор у 2007 році реалізував право, передбачене договором і законом, за змістом якого може вимагати дострокового повернення всього заборгованого, тобто, дострокового повного виконання зобовязання боржником, чим визнав строк повного виконання зобовязання таким, що настав (змінив строк виконання зобовязання). Беручи до уваги право кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу отримання (надіслання) вимоги про дострокове виконання зобовязання, так і предявити вимогу про дострокове повне виконання зобовязання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобовязання у даному конкретному випадку можна вважати день надходження позовної заяви до суду (01.10.2007).

З розрахунків заборгованості у всіх трьох вищезгаданих справах видно, що єдиний платіж на погашення заборгованості за кредитним договором зафіксований 07.06.2006, після чого ніякі платежі не фіксувалися. Верховним Судом України у справі № 6-249цс15 (постанова від 02.12.2015) і в ряді інших справ сформульовано правову позицію, за змістом до якої після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів (якщо б такі платежі й здійснювалися, чого немає у справі, що розглядається), не мають правового значення, оскільки позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до зміненої дати виконання зобовязання й усі наступні щомісячні платежі після цієї нової дати не підлягали виконанню.

У судовій справі № 298/981/13-ц і в справі, що розглядається, немає жодних даних, які б будь-яким чином указували на наявність Умов і Правил, що фігурують у цих справах, станом на 20.04.2006 і на обізнаність ОСОБА_2 на відповідний час із ними. ОСОБА_2 заперечувала свою причетність до оформлення документів, отримання коштів і кредитної картки, до операцій із нею, вона та її чоловік ОСОБА_3 звернулися з приводу протиправних дій до правоохоронних органів. Як убачається з матеріалів справи, 11.12.2013 було відкрито кримінальне провадження № 0001039 щодо отримання у 2006 році іншими особами кредиту на імя ОСОБА_2 (кримінальне правопорушення, передбачене ст. 191 ч. 1 КК України), яке постановою слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_4 від 16.03.2015 було закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у звязку із необхідністю вирішення спору в порядку цивільного судочинства (а.с. 37, 67-71, 133 та ін.).

Відповідно до змісту рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 не визнала позов по суті, оскільки, як стверджувала, не укладала кредитний договір і не отримувала в банку кошти, водночас просила відмовити в позові також і за спливом позовної давності. Застосовуючи позовну давність суд послався як на положення Глави 19 ЦК України, так і на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 7 частини 11 якої забороняє кредитору вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Тим часом, у справі немає письмової заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності ані за загальними правилами, передбаченими ЦК України, ані за правилами, що регулюють захист прав споживачів, не зафіксовано технічним записом судового засідання і відповідної усної заяви відповідача.

За таких обставин, суд не мав підстав для застосування за власною ініціативою загальних правил про позовну давність, позаяк таке повязується саме із заявою відповідача, а застосувавши так само позовну давність у контексті захисту прав споживача, суд не врахував і того, що вищевказана норма закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту, як це підтверджується й правовою позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 20.11.2013 у справі № 6-126цс13.

Сплив позовної давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові за наявності відповідної заяви сторони, однак, якщо при цьому вимоги позову безпідставні, необґрунтовані, не доведені, у позові слід відмовити саме з цих підстав.

Ставлячи в позовній заяві питання про стягнення з ОСОБА_2 процентів і неустойки за кредитним договором і коригуючи свої вимоги апеляційною скаргою, ПАТ КБ «ПриватБанк» виходило з того, що зобовязання не припинилося належним виконанням, тому кредитор управі вимагати стягнення з боржника процентів і неустойки в межах відповідної загальної і спеціальної позовної давності. Посилався, серед іншого, на відповідні правові позиції, висловлені Верховним Судом України. У цьому звязку колегія суддів відзначає таке.

Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобовязання, його припинення та відповідальності за порушення зобовязання у взаємозвязку з умовами договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається. Правову позицію щодо правомірності вимоги кредитора до боржника про стягнення процентів і неустойки в межах відповідної позовної давності зважаючи на строк дії договору, зміну строку виконання зобовязання, порушення зобовязання, правила про виконання зобовязань і власне про позовну давність, сплив якої окремою підставою для припинення зобовязання ЦК України не визнає, Верховний Суд України неодноразово підтвердив у постановах у справах, що випливають із кредитних правовідносин (від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, від 15.05.2017 у справі № 643/4395/16-ц та ін.).

Тобто, право кредитора на предявлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. У справі, що розглядається, встановлено, що позивач предявив необґрунтований позов, не довів його щодо дійсних умов кредитного договору, з якого сам утретє ініціював спір (не враховуючи, при цьому, обставин і результату предявлення і вирішення попередніх вимог), зокрема, щодо істотних обставин, які стосуються строку договору, характеру, розміру і порядку сплати кредиту окремими платежами, підстав стягнення неустойки тощо. Тож позивач не довів ані бази для нарахування процентів, ані бази та підстав для нарахування штрафу, ані розмірів часткових платежів та періодів їх сплати, хоча саме із посиланням на такі просив задовольнити вимоги про стягнення коштів у межах відповідної загальної і спеціальної позовної давності. Позивач ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях щодо умов договору, з якого виник спір.

За таких обставин, суду першої інстанції належало взяти до уваги заперечення відповідача проти позову по суті та відмовити у ньому внаслідок необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а не внаслідок спливу позовної давності, для чого суд підстав не мав.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Великоберезнянського районного суду від 8 червня 2016 року скасувати, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді