АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Чебуришкіна Н.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, прокурора Козлової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою прокурора Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2017 року,

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

Посилається на те, що йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, належить квартира № 1 «А», що розташована в будинку № 5 по вул. Новикова-ІІрибоя в м. Чернівці.

З метою поліпшення житлових умов квартири № 1 «А» по вул. Новікова- Прибоя, 2 в м. Чернівці, ним було здійснено перепланування та добудовано коридор, площею 14,60 кв.м, сходову клітину, площею 4,30 кв.м, кухню, площею 16,70 кв.м., кімнату, площею 16,90 кв.м., в результаті чого загальна площа квартири збільшилась та складає 119,40 кв.м, в тому числі житлова - 52.00 кв. м.

Після завершення вказаного будівництва позивачем було виготовлено технічний паспорт на квартиру № 1 «А» в багатоквартирному житловому будинку № 5 по вул. Новікова-Прибоя в м. Чернівці.

________________________________________________________________________________________

Справа № 727/1525/17 Провадження № 22-ц/794/801/17 Категорія 2

Головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В. Доповідач Кулянда М.І.

На підставі наведеного просив суд визнати за ним право власності на квартиру № 1 «А» по вул. Новикова-Прибоя, 5 в м. Чернівці, загальною площею, яка становить 119,40 кв.м, та складається з 3-х житлових кімнат, житловою площею 52,00 кв.м, у тому числі: 1- ша кімната, площею 21,60 кв.м, 2-га кімната, площею 13,50 кв.м, 3-тя кімната, площею 16,90 кв.м, а також кухні, площею 16,70 кв.м, коридору, площею 14,60 кв.м, сходової клітини площею 4,30 кв.м., 4,80 кв.м., вбиральні площею 1,10 кв.м., ванної кімнати площею 4,10 кв.м., душової, площею 0,90 кв.м., роздягальні, площею 5,10 кв.м, парної, площею 4,90 кв.м., приміщення басейну, площею 9,90 кв.м., балкону, площею 1,00 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 1 «А» по вул. Новикова-Прибоя, 5 в м. Чернівці, загальною площею, яка становить 119,40 кв.м, та складається з 3-х житлових кімнат, житловою площею 52,00 кв.м, у тому числі: 1- ша кімната, площею 21,60 кв.м, 2-га кімната, площею 13,50 кв.м, 3-тя кімната, площею 16,90 кв.м, а також кухні, площею 16,70 кв.м, коридору, площею 14,60 кв.м, сходової клітини, площею 4,30 кв.м., 4,80 кв.м., вбиральні, площею 1,10 кв.м., ванної кімнати, площею 4,10 кв.м., душової, площею 0,90 кв.м., роздягальні, площею 5,10 кв.м, парної, площею 4,90 кв.м., приміщення басейну, площею 9,90 кв.м., балкону, площею 1,00 кв.м.

На дане рішення Чернівецька місцева прокуратура в інтересах держави подала апеляційну скаргу, просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що всі будівельні роботи з перепланування квартири з добудовою виконано у відповідності до архітектурно-будівельних норм, законних прав та інтересів інших осіб не порушено, що підтверджується належними доказами.

Визнання права власності на нерухоме майно необхідно позивачу для оформлення належним чином прав, так як іншого шляху для одержання правовстановлюючих документів, ніж звернення до суду з позовом, у нього немає.

З висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частин 1, 2, 3, 5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктом «д» частини 1 статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Пунктом «ґ» частини 1 статті 95 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, № 1952-IV2 якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до пунктів 4, 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI 4 право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно статті 28 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року, N 687-XIV власники та користувачі об'єктів архітектури зобов'язані утримувати в належному стані будинки і споруди, а так само закріплені за ними земельні ділянки, забезпечувати поточний огляд, періодичне обстеження і паспортизацію об'єкта, додержуватися під час експлуатації об'єкта архітектури вимог, визначених у його паспорті, а також вимог законодавства;

отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов'язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об'єкта архітектури;

у разі необхідності внесення змін до об'ємно-просторових, планувальних та інших рішень об'єкта архітектури розробляти відповідну проектну документацію, затверджувати її та проводити будівельні роботи в установленому законодавством порядку.

Суд критично ставиться до твердження представника позивача про те, що квартира реконструйована лише шляхом надбудови другого поверху без зайняття земельної ділянки.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, належить квартира № 1 «А», яка знаходиться в будинку № 5 по вул. Новикова-ІІрибоя в м. Чернівці, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з реєстру прав власності (а.с.20-21).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 вересня 2016 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, які містяться в матеріалах справи, до проведення реконструкції, загальна площа квартири АДРЕСА_1 складала 58,40 кв.м., житлова 34,70 кв.м.

Позивачем до матеріалів справи в суді першої інстанції долучено технічний висновок обєкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил (міцність, стійкість і необхідну довговічність) перепланованої квартири з добудовою АДРЕСА_2 «А» в м.Чернівці.

Згідно даних плану першого поверху (а.с.13 ) його площа на сьогодні складає 69,5 кв.м., збільшення площі першого поверху порівняно із загальною площею квартири до перебудови, до складу якої також включався підвал площею 24,7 кв.м. (а.с. 12) свідчить про те, що позивачем здійснено саме добудову квартири з зайняттям земельної ділянки комунальної власності. Про зазначене свідчить також і план фасаду, який наявний у технічному висновку (а.с. 11).

Крім того, відповідно до ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони памяток, історичних ареалах населених місць, занесених до списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно містобудівної документації «Корегування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони памяток та визначення меж і режимів використання історичних арсеналів м. Чернівці», затвердженої рішенням Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року №252 та наказом Міністерства культури і туризму від 16 червня 2007 року №661/0/1607 будівля по вул. Новикова-Прибоя, 5 в м. Чернівці знаходиться в межах комплексної охоронної зони центрального історичного ареалу м. Чернівці, а також в межах буферної зони обєкта культурної спадщини, занесеного до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО (а.с. 50-51).

Надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на памятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених пунктів, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані обєктів культурної спадщини належить до повноважень виконавчого органу міської ради-відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради, відповідно до пункту 7 частини другої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи погоджено відділом культурної спадщини Чернівецької міської ради здійснене перепланування та добудова до квартири на яку судом визнано право власності.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість визнання права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «;Про Генеральну схему планування території України», «;Про основи містобудування», «;Про архітектурну діяльність», «;Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «;Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником.

Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України.

Однак стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме, статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України виклав в постановах №6-225цс14 від 28 січня 2015 року та № 6-1328 цс 15 від 2 грудня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно не відводилась позивачу у встановленому законом порядку для будівництва.

Враховуючи зазначені вище обставини слід зробити висновок про те, що позивачка на момент звернення до суду з позовом не набула право власності або право користування земельною ділянкою на якій розташоване спірне самочинне будівництво.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не надав суду доказів того, що він зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання.

За таких обставин, позов ОСОБА_2 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Крім того, підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» було встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке знаходиться по вул. Новикова-ІІрибоя, 5 в м. Чернівці, що є вимогою майнового характеру.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви складала 640 гривень.

Ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги складає 704 гривні.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції №70 від 10 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 640 гривень (а.с.3).

З платіжного доручення №662 вбачається, що прокурор за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 704 гривні (а.с.37)

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути 704 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та Чернівецької міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави та Чернівецької міської ради 704 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді О.О.Одинак

ОСОБА_3