Справа № 175/2943/17
Провадження № 2/175/1142/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря Карпенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у порядку спадкування за законом після померлого батька ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,6871 га кадастровий номер №010260504 яка розташована на території Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Представник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але надала письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, а також просила проводити розгляд справи без їхньої участі.

Представник Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог, крім того просив проводити розгляд справи без його участі.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідним сином ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії У-КИ № 361798.

23.12.2011 року батько позивача - ОСОБА_2 помер. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 426940.

Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме: земельна ділянка площею 3,6871 га, кадастровий номер - №010260504, що розташована на території Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Позивач прийняв вищезазначену земельну ділянку шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Дніпровської районної державної нотаріальної контори у встановлений законом строк. Спадкова справа була заведена 14.06.2012 року та зареєстрована в Спадковому реєстрі №52950324.

Відповідно до частини 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину.

25.09.2012 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 так як його батько за життя не отримав правовстановлюючого документа на земельну ділянку.

Така відмова державного нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину порушує його право на спадщину та унеможливлює державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Як вбачається із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності батька ОСОБА_1 на земельну ділянку підтверджується наступними документами: сертифікатом на земельну ділянку серії ДП № 0049427; листом № Т-4684 від 10.07.2012 року наданого відділом Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області у якому зазначено наступне: «...Відповідно до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 (помер 23.12.2011) зареєстрована земельна ділянка площею 3,6871 га, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 098608, зареєстрований за № 75 від 12.12.2003, кадастровий номер - 010260504. Також повідомляємо, що ОСОБА_2 даний державний акт не отримував».

Таким чином, право власності на земельну ділянку після померлого батька позивача - ОСОБА_2 підтверджено належними та допустимими доказами і за змістом ст. 1218 ЦК України може бути об'єктом спадкування.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію.

Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 174, 208, 209, 212-215, 218 223 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 1216, 1218, 1222, 1261, 1268-1270, 1274 Цивільного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у порядку спадкування за законом після померлого батька ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,6871 га кадастровий номер №010260504 яка розташована на території Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Шабанов