Справа № 673/509/17
Провадження № 2/673/417/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2017 р. м. Деражня

Деражнянський районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючий - суддя Дворнін О.С.

при секретарі судових засідань Болишевій М.О.

з участю представника позивача - прокурора Делінди В.Ю., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Довгаля П.С., представника відповідача - Деражнянської РДА Банделюка Л.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури Хмельницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області до Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про скасування розпоряджень голови Деражнянської районної державної адміністрації та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року прокурор звернувся в суд із позовом до Деражняської районної державної адміністрації Хмельницької області (далі - Деражнянська РДА), ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Деражнянської РДА від 27.07.2012 року за № 353/2012-р, визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 виданого на ім»я ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.12.2012 року за №3185, витребування із незаконного чужого володіння спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Маниковецької сільської ради, площею 2 га з кадастровим номером НОМЕР_2

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що розпорядженням Деражнянської РДА від 22.09.2008 року №348/2008-р ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Маниковецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області. Наступним розпорядженням РДА від 27.07.2012 № 353/2012-р затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території вказаної сільської ради відповідачу ОСОБА_5 та передано їй у власність земельну ділянку площею 2 га.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, зареєстрований відділом Держкомзему у Деражнянському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі 03.10.2012 року за № НОМЕР_2

Вподальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2012 року ОСОБА_2 придбав належну ОСОБА_5 земельну ділянку площею 2 га.

Позивач зазначає, що передача вказаної земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_5 відбулася з порушенням вимог ст.ст. 25, 33, 78, 116, 118 ЗК України та п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». З аналізу вищенаведених норм слідує, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій у приватну власність передаються земельні ділянки (крім земель резервного фонду) працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Створений у процесі приватизації резервний фонд земель призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням переважно громадянами, зайнятими у соціальній сфері на селі, а також іншими особами, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

У зв'язку з викладеним, позивач просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 27.07.2012 року №353/2012-р в частині надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Маниковецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області ОСОБА_5; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_5 НОМЕР_1; визнати недійсни договір купівлі - продажу від 19.12.2012 року №3185; витребувати з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Маникоецбької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області площею 2 газ кадастровим номером НОМЕР_2 на користь головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області та стягнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав.

Представник Деражнянської РДА заперечуючи проти позову зауважив, що ДРДА, як відповідачу не було відомо, що спірна земельна ділянка відносилася до земель резерву, оскільки координацію його діяльності з питань землеустрою здійснював на той час Відділ Держкомзему, а в подальшому Відділ Держземагенства у Деражнянському районі, у зв'язку з чим останні погодили

документацію із землеустрою відповідачу ОСОБА_5. Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду із зазначеними вимогами оскільки про прийняття оспорюваних розпоряджень йому могло бути відомо в 2010-2012 роках. При цьому пояснив, що на запити прокурора Деражнянською РДА надавалися усі розпорядження за вказаний період, а прокуратурою Деражнянського району, в свою чергу, здійснювалися в той час перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за результатами яких приймалися (або при відсутності потреби, як у даному випадку, не приймалися) відповідні заходи прокурорського реагування.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги також не визнали в силу їх необґрунтованості, вимагаючи при цьому застосування при вирішенні вказаного спору положення ЦК України про позовну давність.

Відповідно до довідки з поштового відділення відповідачка ОСОБА_5 за зазначеною адресою не проживає внаслідок її смерті. Відомостей про наявність правонаступників матеріали справи немістять.

Заслухавши пояснення прокурора, відповідача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Так, згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як передбачено ч.ч. 6, 7 та 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

В свою чергу, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Вказані вище установи у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи), в рамках своєї компетенції, приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

На підставі ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 статті 6 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації, в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 9 та 10 ст. 25 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі,

а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що резервний фонд земель, який створюється в процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, підлягає перерозподілу в першу чергу між працівниками державних і комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти й охорони здоров'я та пенсіонерів з їх числа, що проживають у сільській місцевості.

Судом об'єктивно встановлено обставини, які не заперечується й сторонами, що згідно розпорядження Деражнянської РДА від 22.09.2008 року №348/2008-р ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність з метою ведення особистого селянського господарства на території Маниковецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області.

Дійсно, розпорядженням тієї ж РДА від 27.07.2012 № 353/2012-р було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території вказаної сільської ради ОСОБА_5 та передано їй у власність земельну ділянку площею 2 га.

Так, на підставі вказаного розпорядження: «ОСОБА_5 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, який зареєстрований 03.10.2012 року за № 01823, кадастровий номер НОМЕР_2».

У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №3185 від 19.12.2012 року отримав належну ОСОБА_5 земельну ділянку площею 2 га сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яке розташовано на території маниковецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області.

Разом з цим, звертаючись до суду із даним позовом прокурор вважав, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, оскільки про порушення вимог земельного законодавства йому стало відомо після надходження до прокуратури листа ДП «Хмельницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 31.12.2016 року за № 1049, тому з цих підстав вважає, строки звернення до суду не пропущено.

Суд вважає, що вказані аргументи позивача необхідно оцінювати критично, відхиливши твердження позивача про поважність причин пропуску ним строків позовної давності, виходячи із слідуючих мотивів.

Так, за змістом статей 256 та 261 ЦК України, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).

З огляду на статус держави та її органів як суб'єкта владних повноважень, на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюються положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності.

Перебіг такого строку, на підставі ч.1 ст. 261 цього Кодексу, починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Водночас, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що державі в особі її органів як суб'єктів владних повноважень не було відомо про розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 27.07.2012 року за № 353/2012-р, яким ОСОБА_5 було затверджено проект землеустрою та передано у власність спірну земельну ділянку з метою ведення особистого селянського господарства на території Маниковецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області.

Разом з тим, відсутні дані і про те, що можливі порушення вимог ст.25 ЗК України та п.7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» допущені Деражнянською РДА, держава в особі органів як суб'єктів владних повноважень, у тому числі прокурор не могли довідатися.

При цьому, судом також враховується, що згідно листа прокуратури Деражнянського району, датованим ще 04.11.2011 року, підлягали витребуванню із Деражнянської РДА всі матеріали, в тому числі, копії розпоряджень саме із земельних питань. Крім цього, Деражнянську РДА було письмово зобов'язано надавати вказані відомості до прокуратури району щомісячно до 20 числа.

В свою чергу, листом прокурора Деражнянського району Хмельницької області від 10.06.2013 року № 103-1163 вих-13 для ознайомлення були витребувані всі розпорядження Деражнянської РДА прийняті протягом 2012-2013 років у сфері земельних відносин та за результатами їх вивчення і проведення перевірок були внесені всі, на думку прокурора, на той час належні документи прокурорського реагування, які й були розглянуті із вжиттям заходів. Водночас, жодних документів з приводу не надання Деражнянською РДА витребуваних розпоряджень, прийнятих внаслідок розгляду земельних питань за 2012 - 2015 роки не вносилося, та питання про притягнення посадових осіб Деражнянської РДА до адміністративної відповідальності за ознаками правпорушеня, передбаченого ст. 158-8 КУпАП прокурором також не ініціювалося.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі 6-2469 цс16, яка є обов'язковою для судів, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як підтвердив прокурор в ході судового розгляду вказаного спору, будь-яких об'єктивних перешкод у отриманні зазначеної вище інформації із сільської ради, яка стала підставою для подальшого звернення до суду на момент прийняття оскаржуваних актів, не було. Крім цього позивач вказав, що жодних документів прокурорського реагування з приводу ненадання Деражнянською РДА розпоряджень, прийнятих внаслідок розгляду земельних питань в період з 2012 по 2015 роки не вносилося, а отже, не вирішувалося питання про притягнення посадових осіб РДА до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 185-8 КУпАП.

Крім того, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2,4,7,11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Як вбачається зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року, майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважається законне і обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Згідно дослідженої судом землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок, в тому числі відповідачу ОСОБА_5, відсутні будь-які дані про те, що відповідач просила виділити їй земельні ділянки із земель резервного фонду (чи земель малопродуктивних чи деградованих) чи вчинила будь-які інші дії для цього, тому суд погоджується з тим, що відповідач вправі була очікувати того, що земельна ділянка буде передана їй з дотриманням закону, в тому числі й щодо місця її розташування і цфльвого призначення.

Таким чином, встановлення після спливу строку позовної давності обставин передачі Деражнянською РДА у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства не може бути підставою для позбавлення її права на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим, ця позовна вимога, а також всі інші позовні вимоги, в тому числі і до Деражняської РДА та ОСОБА_2, як похідні позовні вимоги, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючи ст.ст.10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, ст..ст. 256-257, 261 ЦК України, ст..ст.25, 116, 118, 125, 126 ЗК України, п.7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури Хмельницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області до Деражнянської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про скасування розпоряджень голови Деражнянської районної державної адміністрації та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Складання повного рішення було відкладено на строк не більш як

п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. С. Дворнін