У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Бойко О.Ю. за участю секретаря судового засідання Гончаренко М.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якій просив: визнати незаконною відмову державного виконавця вказаного Відділу ОСОБА_2 щодо відмови задовольнити його вимогу як боржника за виконавчим провадженням, в першу чергу звернути стягнення на холодильник марки НОРД, 2002 року випуску, та кухонний гарнітур, що складається з 4 навісних шаф та тумбочки; визнати незаконними дії вказаного державного виконавця щодо опису та арешту двокімнатної квартири АДРЕСА_1; скасувати акт опису та арешту майна від 18 вересня 2015 р., складений в рамках виконавчого провадження № 48611646 вказаним державним виконавцем.

В обґрунтування скарги зазначив, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження № 48611646, в тому числі й виконавчий лист № 2-1494/2010 від 12 травня 2011 р. щодо стягнення із заявника на користь АТ «МетаБанк» заборгованості на суму 7 387 122,72 гривень. 17 вересня 2015 р. заявник звернувся до державного виконавця цього відділу ОСОБА_2 із заявою, в якій повідомив про наявне в нього рухоме майно, на яке ним як боржником може бути в порядку ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» запропоновано звернути стягнення у першу чергу. Всупереч цьому, 18 вересня 2015 р. державним виконавцем було проведено опис й арешт майна боржника, а саме холодильника марки НОРД, 2002 року випуску, кухонного гарнітуру, що складається з 4 навісних шаф та тумбочки, двокімнатної квартири № 6, що знаходиться на 2-му поверсі 5-поверхового будинку № 33 по вулиці Радіаторна в місті Запоріжжі, про що складено відповідний акт. Державним виконавцем не було здійснено виходу за місцем фактичного проживання заявника, не було перевірено його майнового стану, наявності рухомого майна, грошових коштів, на які може бути звернуто стягнення у першу чергу. Вважав, що зазначені дії державного виконавця суперечать положенням ст.ст. 52, 57, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та порушують його право власності, з огляду на що просив вимоги скарги задовольнити.

Від представника заявника скарги надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Субєкт оскарження у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Причини неявки до суду субєкт оскарження не повідомив, заяви про відкладення розгляду скарги або про розгляд скарги за його відсутності суду не надавав. Подану скаргу заявник не уточнював.

За таких обставин, суд вважав за можливе розглянути скаргу за відсутності заявника та субєкта оскарження.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2010 р. задоволено позов ПАТ «МетаБанк», внаслідок чого з ТОВ «Велес», ОСОБА_1, ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ПАТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором № 07-02/1171-К від 22.11.2002 в сумі 7 048 170,54 гривень, заборгованість за кредитним договором № 08-04/0114-R від 23.03.2004 у сумі 797 409,74 гривень та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 400 гривень, витрати на ІТЗ в розмірі 60 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась 20 жовтня 2010 р. із заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою від 28 лютого 2011 р. була повернута заявникові.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження, тобто сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За вимогами статті 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Як визначено статтею 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження № ВП 48611646, в межах якого виконується виконавчий лист № 2-1494/2010, виданого 12.05.2011 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про солідарне стягнення з ТОВ «Велес», ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «МетаБанк» заборгованості за кредитним договором № 07-02/1171-К від 22.11.2002 в сумі 7 048 170,54 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

17 вересня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника Відділу ОСОБА_2 із заявою, зі змісту якої випливає, що 15 вересня 2015 р. заявник отримав повідомлення про проведення виконавчих дій, а саме 18 вересня 2015 р. о 10:30 год. опису та арешту майна квартири АДРЕСА_2. В порядку п. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» заявник запропонував звернути стягнення на кухню та холодильник, що знаходяться у вказаній квартирі. Також заявник повідомив про те, що в нього наявне й інше рухоме майно, з огляду на що вирішення питання про арешт нерухомого майна є передчасним.

18 вересня 2015 р. державним виконавцем вказаного Відділу ОСОБА_2 було складено акт опису та арешту майна, відповідно до якого описано та арештовано наступне майно, що належить боржникові ОСОБА_1: холодильник марки НОРД, 2002 року випуску, кухонний гарнітур, що складається з 4 навісних шаф та тумбочки, двокімнатної квартири № 6, що знаходиться на 2-му поверсі 5-поверхового будинку № 33 по вулиці Радіаторна в місті Запоріжжі.

Копію вказаного акта ОСОБА_1 отримав 18 вересня 2015 р.

Як передбачено частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами першою-другою статті 52 цього ж Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Частиною пятою цієї ж статті передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Згідно до ч.1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Як встановлено судом, 17 вересня 2015 р. боржник ОСОБА_1 запропонував державному виконавцеві звернути стягнення на рухоме майно, запропонувавши відповідні речі та надавши інформацію про їх наявність, що відповідає приписам частини пятої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець 18 вересня 2015 р. провів опис та арешт як рухомого майна, зазначеного ОСОБА_1 (холодильник марки НОРД, 2002 року випуску, кухонний гарнітур, що складається з 4 навісних шаф та тумбочки), так і здійснив опис та арешт нерухомого майна (квартири АДРЕСА_3).

При цьому, державним виконавцем не було надано ОСОБА_1 відповіді на його заяву. Проте, виходячи зі змісту акта опису і арешту майна від 18 вересня 2015 р., суд доходить висновку, що державним виконавцем була врахована заява ОСОБА_1, оскільки зазначене ним рухоме майно було описано та арештовано. Таким чином, в даному випадку не можливо стверджувати про наявність відмови державного виконавця у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на холодильник марки НОРД, 2002 року випуску, та кухонний гарнітур, що складається з 4 навісних шаф та тумбочки, з огляду на що скарга ОСОБА_1 в цій частині не може бути визнана судом обґрунтованою.

Разом із тим, здійснивши опис та арешт нерухомого майна (квартири, що належить боржникові), державний виконавець допустив порушення частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено можливість звернення стягнення на нерухоме майно боржника лише в разі відсутності в нього коштів чи рухомого майна. Державний виконавець всупереч вимогам частини восьмої статті 52 вказаного Закону не здійснив перевірку майнового стану боржника, не перевірив наявності в нього рахунків, виявлення рухомого майна, отримання інформації про доходи боржника, у звязку із чим, на переконання суду, державний виконавець передчасно здійснив опис та арешт належної боржникові квартири.

В цей же час, вимоги заявника про скасування акту опису та арешту майна від 18 вересня 2015 р. не може бути задоволена судом з огляду на положення ч. 2 ст. 387 ЦПК України, якою передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

В обґрунтування вимоги про скасування акту опису та арешту майна, заявник посилається на те, що вказаним актом порушено його право власності на квартиру. З урахуванням положень частини першої статті 321 та статті 391 Цивільного кодексу України у взаємозвязку із положеннями статті 16 цього ж Кодексу, суд зазначає, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Зазначена позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13, та рекомендаціями, наданими у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 р. № 6.

Отже, з урахуванням положень ч. 2 ст. 387 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання неправомірними дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 щодо опису та арешту двокімнатної квартири АДРЕСА_4 є належним способом захисту прав заявника, оскільки жодних його прав не поновлюють і не підлягають захисту в обраний заявником спосіб.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні скарги ОСОБА_1 Керуючись ст.ст. 210, 383388 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.Ю. Бойко