Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2017 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Харитонової Г. Л. , при секретарі Родак Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2016 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернувся ОСОБА_1 з позовом до Маріупольської міської Ради про визнання права власності в порядку спадкування , де заначив, що він є спадкоємцем після смерті свого рідного брата ОСОБА_2, який помер 5 грудня 2006 року. Після смерті брата залишилася земельна ділянка за адресою : м. Маріуполь, с. Каменськ, вул.. Каменська , 43, яка була надана брату у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку на підставі рішення Маріупольської міської ради № 159 від 20 квітня 1994 року. 28 вересня 1994 року головним управлінням архітектури та містобудівництва м. Маріуполя було надано дозвіл на здійснення будівельних робіт та підставі генерального плану, затвердженого головним управлінням архітектури та містобудівництва від 28.09.1994 р. та договору на право забудови, укладеного на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 20 квітня 1994 р. № 159. 6 вересня 2016 року він звернувся до державного нотаріуса Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, однак йому було відмовлено в звязку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів. З Маріупольської міської ради йому також надійшла відповідь, що вони не є власниками спірної земельної ділянки. Посилаючись на ст.ст. 328,393, 120, 1217, 1218 , 1222 ЦК України просив визнати за ним право власності на земельну ділянку,що розташована за адресою : м. Маріуполь, с. Каменськ, вул.. Каменська , 44 в порядку спадкування після смерті брата ОСОБА_2, що настала 5 грудня 2006 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, що діяла на підставі довіреності в межах наданих їй повноважень, позов підтримала та просила його задовольтнти, посилаючись на те,що спадкодавцю ОСОБА_2 спірна земельна ділянка виділялася у власність, про що свідчить рішення Маріупольської міської ради від 20 квітня 1994 року, тому, у відповідності до норм ЦК України , є спадковим майном . Аналогічний правовий висновок був зроблений у постанові ВСУ від 30 травня 2012 року № 6-31цс12 . Просила позов задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку,що розташована за адресою : м. Маріуполь, с. Каменськ, вул.. Каменська , 44 в порядку спадкування після смерті його брата ОСОБА_2І

Представник відповідача ОСОБА_4, що діяла на підставі довіреності в межах наданих їй повноважень позов не визнала та пояснила,що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2017 № 83493044, відомості про власника землі за адресою вул.Каменська, 44 відсутні. Спірній земельній ділянці, у звязку з впорядкованістю нумерації будинків, замість номеру 43, було присвоєно номер 44. До Управління державного архітектурно-будівельного контролю міської ради ОСОБА_2 щодо реєстрації дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт за адресою: вул.Каменська, 43 (43а,44) у м. Маріуполі не звертався . Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Посилаючись на ст.. 1225 ЦК України вважала, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Враховуючи,що ОСОБА_2 за життя не отримав документ, що підтверджує його право власності на спірну земельну ділянку, підстав задовольняти позов немає та просила відмовити у його задоволенні.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20 квітня 1994 року було прийнято рішення Маріупольської міської ради № 159, де п. 2 було передбачено передача земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків , в тому числі п. 2.39 ОСОБА_2 за адресою : с. Каменськ , вул.. Каменська , 43 площею 1000 кв.м.. П. 5 зазначеного рішення ОСОБА_2 був зобовязаний оформити технічну документацію на надання земельних ділянок і будівництво житлових будинків в головному управлінні архітектури та містобудування, отримати в головному управлінні архітектури та містобудування дозвіл на виконання будівельних робіт. 28 вересня 1994 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на здійснення будівельних робіт. До часу смерті,що настала 5 грудня 2006 року, ОСОБА_2 ніяких дій,щодо оформлення та реєстрації свого права на спірну земельну ділянку не виконав, до використання спірної земельної ділянки не приступив, будівельні роботи на ділянці не проводив . 5 грудня 2006 року ОСОБА_2 помер, спадщину після нього прийняв позивач ОСОБА_1 , отримавши 8 червня 2007 року свідоцтво про право на спадщину. В 2016 році позивач звернувся до державного нотаріуса Волноваської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за спірну земельну ділянку. Постановою державного нотаріуса Волноваської державної нотаріальної контори від 11.10.2016 року йому було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на землю на імя спадкодавця, в звязку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. (а.с.6,104).

Відповідно до ст.. 78 Земельного Кодексу України ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до

встановлення її меж у натурі(на місцевості),одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до статті 131 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до статті 1225 ЦK України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналогічний правовий висновок був зроблений у постанові ВСУ від 30 травня 2012 року № 6-31цс12, де було зазначено,що відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

П. З зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2001р. громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-31 цс 12).

Разом з тим , після прийняття 20 квітня 1994 року рішення Маріупольською міською Радою щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , останній не виконав приписи п. 5 зазначеного рішення, не оформив технічну документацію на надання земельної ділянки і будівництво житлового будинку в головному управлінні архітектури та містобудування, не отримав документ, що посвідчує право на неї та не зареєстрував своє право , запис у земельно-кадастрових документах щодо належності спірної земельної ділянки ОСОБА_2 відсутній. Таким чином, ОСОБА_2 не набув права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою : м. Маріуполь, сел. Каменськ, вул.. Каменська , 44, тому вона не може входити до складу спадкового майна.

З огляду на викладене , позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягає.

Керуючись ст..ст. 10,11, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 78,116,118,125,126,131 ЗК України(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ) , ст..ст. 1216, 1218, 1225 ЦК України, суд -,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. Л. Харитонова