18.08.2017 року Провадження №2/425/434/17
Справа №425/1544/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Старший державний виконавець Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,
в с т а н о в и в:
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 18 серпня 2017 року для розгляду справи по суті, всі особи які беруть участь у справі не зявились. Представник позивача у поданій ним заяві просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив. Приватний нотаріус і державний виконавець, просили справу розглянути без їх участі.
У звязку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 14 липня 2017 року та 18 серпня 2017 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини 5 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Зокрема, на думку відповідача, надані банком нотаріусу документи не підтверджують факт укладення між сторонами у письмовій формі кредитного договору; виписки по рахунку боржника надано не було, а зроблений банком розрахунок випискою не являється; немає документів, які підтверджують безспірність права банку вимагати уплати боргу по кредиту, оскільки немає документів, які підтверджують їх видачу та настання строків їх повернення; відсутні документи, які підтверджують безспірність права банку на нарахування і стягнення процентів саме у визначеному банком розмірі (у тому числі їх безпідставна зміна у односторонньому порядку); період стягнення боргу виходить за межі трирічного строку; спірним є право банку нарахувати та стягнути з позивача штраф, оскільки на підтвердження безспірності заявлених ним вимог, у цій частині, жодних документів не надано, при цьому штраф нараховано за період дії статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в редакції, що містить заборону її нарахування і обовязок її скасування при нарахуванні.
Позиція відповідача у справі суду не відома, оскільки останній своїм правом на надання суду заперечень та доказів, що їх підтверджують не скористався.
Разом з цим нотаріус, який вчинив виконавчий напис, надав суду належним чином засвідчені копії усіх документів, на підставі яких ним було вчинено таку нотаріальну дію.
А суд, визначаючи предмет доказування, а також вирішуючи питання щодо належного відповідача у цій справі, виходив із предмета та підстав позову ОСОБА_5, з урахуванням наданих ним пояснень. Які, зокрема, зводяться до того, що він не оскаржує правомірність нотаріальної дії, а просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню у звязку із тим, що не погоджується із безспірністю вимог банку, оскільки заперечує наявність такого розміру боргу перед банком як вказано у виконавчому написі нотаріуса та відсутність на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису документів, які б підтверджували факт безспірності заявленого банком боргу.
Тож суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:
До своєї заяви, з огляду на передані суду нотаріусом копії документів, представник заявника додав: розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09 серпня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1, станом на 30 квітня 2016 року; копію письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором № б/н від 09 серпня 2012 року; копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк від 09 серпня 2012 року підписану ОСОБА_1; копію опису вкладення в цінний лист; копію списку групованих поштових відправлень від 26 вересня 2016 року; копію опису вкладення до цінного листа від 26 вересня 2016 року; копію витягу зі статуту Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» (1 сторінка); копію свідоцтва про Державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809; копію банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року виданої Публічному акціонерному товариству ОСОБА_2 «ПриватБанк»; копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадянських формувань; копію довідки АА № 241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України виданої 21 липня 2009 року; копію довіреності № 4932-К-Н-Н від 16 грудня 2015 року виданої на імя ОСОБА_6 та копію витягу з його паспорту (а.с.42-53,56,57).
Нотаріус, отримав інформаційну довідку з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів на отримання бланку серії НАТ № 041031 приватним нотаріусом ОСОБА_7, а також скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) від 15 листопада 2016 року щодо посвідчення довіреності на бланку серії НАТ № 041031, та її дійсність (а.с.54,55).
А 15 травня 2017 року, на підставі вказаного виконавчого напису, державним виконавцем Мохно Аліною Олексіївною було відкрито виконавче провадження (а.с.5).
Разом з цим, ОСОБА_1, не погоджуючись із наявністю безспірності права вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» подав позов, яким просить визнати названий виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню (а.с.1-4,61-62).
В силу положень частини 3 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. А згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин.
З огляду на це та викладене вище, суд не має жодних сумнівів у тому, що між сторонами виник юридичний (цивільно-правовий) спір з приводу захисту Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «Приватбанк» свого цивільного права щодо стягнення з ОСОБА_1 грошового боргу шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі. І що такий спір підлягає розгляду саме у порядку цивільного судочинства і саме між банком та названою фізичною особою.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Частиною 6 статті 55 Конституції України гарантовано право кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
А стаття 18 Цивільного кодексу України прямо передбачає можливість захисту цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі, але у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зокрема, в редакції чинній на дату вчинення нотаріусом виконавчого напису, стаття 87 Закону України „Про нотаріат встановлювала, що для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість .
При цьому стаття 88 уточнювала, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
А перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадилось у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, тобто перелік документів, які підтверджують безспірність боргу, з огляду на положення статті 87 Закону України „Про нотаріат, встановлювався Кабінетом Міністрів України.
На момент вчинення виконавчого напису нотаріусом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадилось у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, був затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року.
І для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, цей перелік, для одержання виконавчого напису, передбачав подання нотаріусу оригіналу кредитного договору та засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Застосовуючи вказані норми матеріального права, суд вважає, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлював права та обовязки учасників правовідносин, а перевіряв безспірність заборгованості в контексті наявності документів, з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.
Як наслідок, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів (тобто за відсутності встановлених переліком документів), які б підтверджували факт безспірної заборгованості, виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.
Наведені висновки суду узгоджуються і з висновками, що зроблені в узагальненні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні (пункт 10, сторінки 18 та 23).
Такого висновку (і тут суд погоджується з відповідними аргументами позивача) суд дійшов через те, що ні оригіналу кредитного договору від 09 серпня 2012 року, укладеного у письмовій формі, ні засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, банк до заяви про вчинення виконавчого напису не додавав, про що свідчать надані нотаріусом і належним чином засвідчені копії усіх документів, на підставі яких ним було вчинено виконавчий напис.
Суд враховує, що у заяві банку від 04 жовтня 2016 року, яку він подав для вчинення нотаріусом виконавчого напису, у якості додатку, зазначено кредитний договір. Але надані нотаріусом суду документи, вказують на те, що у додатках, будь-якого документу під назвою кредитний договір у дійсності не було.
Суд враховує наявність у поданих нотаріусу документах копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка містить положення про те, що ця заява разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 «Приватбанк» договір про надання банківських послуг. Проте, такий договір, з огляду на положення частини 1 статті 6 та інших положень Цивільного кодексу України, відноситься до так званих „непоіменованих договорів, оскільки він прямо не передбачений цим кодексом, але який сторони мають право укласти. Однак, сам по собі такий договір не можна автоматично вважати кредитним чи таким, на підставі якого у сторін, що його уклали виникають саме кредитні правовідносини у звязку із наступним.
Суд памятає, що в силу положень частини 2 статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Проте, як вказано далі у цій статті, до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Тобто, суд був би готовий сприйняти договір про надання банківських послуг, як змішаний, і такий, що містить елементи кредитного договору, якби у змісті цього договору були ознаки досягнення згоди у письмовій формі між його сторонами щодо всіх істотних умов, які встановлені для кредитних договорів.
А тут суд відзначає, що по-перше, нотаріусу не були надані, ні памятка клієнта, ні Умови та Правила надання банківських послуг, ні Тарифи, на які іде посилання у заяві-анкеті, як на кількість документів, що утворюють договір про надання банківських послуг, тим більше кредитний договір.
А по-друге. Наявна у нотаріуса заява-анкета, дійсно не містить жодних відомостей, з яких можна було б зробити висновок, що вона, сама по собі, являє собою кредитний договір або ж частину змішаного договору, який містить елементи кредитного договору. Такий висновок судом зроблено у звязку із оцінкою положень анкети-заяви та застосування положень Цивільного кодексу України і Закону України „Про захист прав споживачів в частині, що унормовують інститут кредитного договору або ж договору про надання споживчого кредиту та встановлюють умови, яких повинні досягти його сторони для того аби вважати, що між ними було укладено саме такий договір.
Що стосується засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, то тут суд також вважає, що банком її надано не було, оскільки, хоча у додатку до заяви і вказано про надання засвідченої виписки з особового рахунку боржника, перелік наданих нотаріусом документів свідчить, що під таким документом було надано саме розрахунок заборгованості ОСОБА_1, зроблений банком, а не виписку, а названий розрахунок на відміну від останньої, первинним документом не являється, а значить і не може розглядатись як документ, що підтверджує безспірність вимог банку.
Тож зважаючи на викладені обставини, суд вважає, що вони, у своїй сукупності, є достатніми і самостійними підставами для того аби задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі. Що стосується інших аргументів позивача, то суд вважає їх такими, що стосуються оцінки наявності у відповідача власне самого існування права цивільного вимагати у позивача уплати боргу. Але суд, при розгляді справи про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не розглядає спору по суті, а тому і не має права визнавати наявність або відсутність права цивільного у будь-якої особи.
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача повністю.
Тому, керуючись статтями 1-11,15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Старший державний виконавець Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко