РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року Токмацький районний суд Запорізької області

в складі: головуючого судді Погрібної О.М.

при секретарі: Корольковій К.М.

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України про зобовязання скласти постанову та відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення, суд,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, ОСОБА_3, керівника Прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 та керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_5 про припинення незаконних дій, відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення, зобовязання органу прокуратури виконати рішення Пологівського районного суду, зобовязання скласти постанову про відшкодування шкоди.

В позовній заяві позивач просив задовольнити позовні вимоги та припинити незаконні дії відповідачів прокуратури, внаслідок складання постанов прокурорів Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_3 від 04.04.2014 року та ОСОБА_5 від 03.06.2016 року про відмову у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди реабілітованому ОСОБА_1 внаслідок незаконних звинувачень за ч.ч.1,2,3 ст.358, ч.3 ст.185 КК України за період знаходження в якості обвинуваченого, підозрюваного, підсудного, засудженого з 05.03.2002 року по даний час; зобовязати відповідачів, відповідно до ст.1-5,11-13 закону про відшкодування шкоди, скласти нову законну постанову, що має силу виконавчого документа, згідно вимог ст.19 Закону «Про позовне провадження», завданого незаконним звинуваченням за ч.3 ст.358 КК України. Також просив публічно вибачитись перед ОСОБА_1 на зборах працівників Токмацької місцевої прокуратури за незаконне тримання за ч.3 ст.358 КК України протягом 15 років незаконно, проведення досудового розслідування 13 разів, закриття звинувачень 5 разів, з нанесенням обвинуваченому ушкоджень заступником прокурора Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_7, погрозами вбивства та вимаганням хабарів, з клопотаннями про призначення підсудному ОСОБА_1 судово-психіатричної експертизи з госпіталізацією в обласну психіатричну лікарню. Крім того, просив зобовязати органи прокуратури виконати рішення Пологівського районного суду від 15.07.2016 року та 05.10.2016 року про скасування постанови в.о. прокурора Токмацької міжрайонної прокуратури ОСОБА_3 від 04.04.2014 року, про відмову відшкодування шкоди ОСОБА_1, про стягнення на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат, явки ОСОБА_1 в судові засідання 519 грн від відповідача ОСОБА_8 місцевої прокуратури.

Також позивач просив відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України відшкодувати судові витрати, а саме компенсацію за відрив від звичайних занять, внаслідок явки в судові засідання пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати - від 3200 грн.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 13.06.2017 року дана цивільна справа в частині позовних вимог про зобов'язання органу прокуратури відшкодувати ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 519 грн за рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15.07.2017 року залишена буз розгляду, у зв'язку із поданою позивачем заявою.

Крім того, ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 17.08.2017 року дана цивільна справа в частині позовних вимог до відповідачів прокуратури Запорізької області, ОСОБА_3, керівника прокуратури Запорізької області ОСОБА_4, керівника Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_5 залишена без розгляду, у звязку із поданою позивачем заявою.

Таким чином, у справі залишився один відповідач - ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України. Відповідно до вимог зазначених в позовній заяві відповідач просить зобовязати відповідача, тобто ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України, відповідно до ст.1-5,11-13 закону про відшкодування шкоди, скласти нову законну постанову, що має силу виконавчого документа, згідно вимог ст.19 Закону «Про позовне провадження», завданого незаконним звинуваченням за ч.3 ст.358 КК України. Також просив зобовязати відповідача - ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України публічно вибачитись перед ОСОБА_1 на зборах працівників Токмацької місцевої прокуратури за незаконне тримання за ч.3 ст.358 КК України протягом 15 років незаконно, проведення досудового розслідування 13 разів, закриття звинувачень 5 разів, з нанесенням обвинуваченому ушкоджень заступником прокурора Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_7, погрозами вбивства та вимаганням хабарів, з клопотаннями про призначення підсудному ОСОБА_1 судово-психіатричної експертизи з госпіталізацією в обласну психіатричну лікарню.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судові засідання не зявлявся, про причини неявки суду не повідомляв.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи та оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_9 відносно ОСОБА_1 порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

31.05.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_9 ОСОБА_1 предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

04.11.2002 року, 16.05.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_10 ОСОБА_1 предявлено обвинувачення за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

02.12.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_10 ОСОБА_1 предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

В ході досудового слідства за правилами КПК України в редакції 1960 року кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 в частині кваліфікації його дій, а саме за ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, було припинено постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_10 від 16.05.2003 року.

11.12.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_11 в останній редакції винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2005 року постанова Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року скасована і справа направлена прокурору Токмацької міжрайонної прокуратури Запорізької області для проведення досудового слідства.

Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 02.02.2007 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєні злочинів за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та звільнений від відбування покарання за закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2007 року вирок Токмацького районного суду від 02.02.2007 року скасовано і направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

Постановою Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2009 року постанова Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року скасована та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 550 грн. та звільнено від відбування покарання у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року скасовано та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд.

03.09.2012 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Оріхівського районного суду Запорізької області за визначеною підсудністю в порядку ст. 38 КПК України, а саме надійшла кримінальна справа № 1/826/3/2012 (2260231) в 11-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся з заявою до Апеляційного суду Запорізької області про зміну підсудності, в якій просив змінити підсудність кримінальної справи порушеної щодо нього за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направити її до Токмацького районного суду Запорізької області за місцем його мешкання, а також за місцем мешкання потерпілого, цивільного відповідача та свідків.

Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року заяву ОСОБА_1 задоволено, змінено територіальну підсудність розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направлено кримінальну справу до Токмацького районного суду Запорізької області.

28.02.2013 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Токмацького районного суду Запорізької області, а саме надійшла кримінальна справа в 12-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06 та клопотання № 11-п/778/30/13.

Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін.

28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №0000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 0000877, та обєднані в одне кримінальне провадження за №0000876.

Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №0000876 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_1

Ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 року постанова заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. про закриття кримінального провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_1 від 28.07.2013 року, скасована.

Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказана постанова слідчого є чинною.

Згідно рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року справа № 328/2789/13-ц, позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 156843 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконуючого обов'язки Токмацького міжрайонного прокурора були відхилені, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - задоволена частково. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року по даній справі змінено, а саме, резолютивна частина рішення викладена в наступній редакції: Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 156846 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури. В решті рішення залишено без змін.

За рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку Державного бюджету на користь ОСОБА_1 19200,00 гривень моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Згідно рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано Токмацьке ГУ УМВС України в Запорізькій області повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучені відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002 р. друкарську машинку без найменування у металевому корпусі зеленого кольору та друкарську портативну машинку без найменування з металевим корпусом сірого кольору.

У разі відсутності в камері схову Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області в наявності тимчасово вилучених друкарських машинок, відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002р.: двох друкарських машинок без найменування, одна - у металевому корпусі зеленого кольору, друга - портативна машинка у металевому корпусі сірого кольору ухвалено стягнути матеріальну шкоду у розмірі 700 грн. А також стягнуто з Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 05.05.2014 року зазначене рішення набрало законної сили.

Згідно власноруч написаної заяви ОСОБА_1 від 29.09.2014 року, той отримав 2 шт. друкарських машинок, вилучених з його власності в ході обшуку 21.10.2002 року. Претензій по поверненню йому друкарських машинок не має. Після чого, зазначені друкарські машинки у ОСОБА_1 повторно не вилучались, тобто на даний час повернуті ОСОБА_1

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 29.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.06.2016 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 України в особі Державної казначейської служби України, Токмацького ВП ГУНП в Запорізькій області, ОСОБА_13 про відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, було відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 в сумі 4122,68грн. матеріальної шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в задоволенні позову в іншій частині було відмовлено. Рішення оскаржувалося, набрало законної сили.

Постановою від 04 квітня 2014 року в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Згідно рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 України в особі Державної казначейської служби України, Токмацької місцевої прокуратури, Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області про захист прав та інтересів виправданого громадянина, скасування постанови Токмацької міжрайонної прокуратури від 04 квітня 2014 року, стягнення матеріальної шкоди - задоволено частково. Скасовано постанову в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04 квітня 2014 року про розмір відшкодування шкоди в частині відмови ОСОБА_1 у відшкодуванні шкоди, передбаченої п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». В задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2016 року залишено без змін.

Зазначені обставини неодноразово встановлювались судами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові

рішення, що проголошені судом прилюдно, та відтворені у Єдиному реєстрі судових рішень вважаються офіційно опублікованими та доступними для використання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, провадження у цивільний справі може бути закрито з підстав наявності рішення в іншій справі, що набрало законної сили, у разі, коли в обох справах є тотожними одночасно сторони, підстави і предмет позову. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-79 цс15).

На численні звернення позивача судами ухвалено ряд рішень з приводу його вимог про стягнення моральної шкоди, зобовязання скласти постанову про відшкодування шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як встановлено з дослідження рішень, відтворених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, по жодному з них одночасно не збігаються сторони, підстава та предмет спору зі справою, що розглядається.

Часткове співпадіння відповідачів, підстави та предмету позову по ряду справ, тотожності позовів, з врахуванням викладеної правової позиції Верховного суду України, не створює, тому не є перешкодою повторному зверненню до суду.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Тобто, потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Ефективним засобом захисту, є такий спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки.

В позовній заяві позивач просить задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в порядку публічного вибачення та зобовязання відповідача - ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України публічно вибачитись перед ОСОБА_1 на зборах працівників Токмацької місцевої прокуратури за незаконне звинувачення за ч.3 ст.358 КК України по даний час, проведення досудового розслідування 13 разів, закриття звинувачень 5 разів, з нанесенням обвинуваченому ушкоджень заступником прокурора Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_7, погрозами вбивства та вимаганням хабарів, з клопотаннями про призначення підсудному ОСОБА_1 судово-психіатричної експертизи з госпіталізацією в обласну психіатричну лікарню.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.

Однак, позивач у своєму позові просить зобовязати відповідача ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України, відшкодувати моральну шкоду шляхом вибачення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_12 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів.

На підставі викладеного, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо зобовязання відповідача публічно вибачитися на зборах Токмацької місцевої прокуратури перед ним, не забезпечить дійсного припинення порушення його прав, і зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту права не передбачений положеннями ст.16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі.

Щодо вимог ОСОБА_1 про зобовязання відповідача скласти нову законну постанову відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що має силу виконавчого документа, про відшкодування шкоди, завданої незаконним звинуваченням за ч.3 ст.358 КК України, то зазначена вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», встановлений порядок відшкодування сум, заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно зі ст. 12 зазначеного Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Цей орган у місячний термін з дня звернення громадянина повинен витребувати всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і ухвалити відповідну постанову.

У разі незгоди з ухваленою постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити цю постанову до прокуратури або суду.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, зобовязання ОСОБА_2 Україна в особі Державної казначейської служби України, яка взагалі не наділена правом складати такі постанови, вчинити зазначені дії, з огляду на встановлені по справі обставини, вочевидь є порушенням діючого законодавства та Конституції України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про зобовязання відповідача, відповідно до ст.1-5,11-13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», скласти нову законну постанову про відшкодування шкоди, що має силу виконавчого документа, завданої незаконним звинуваченням за ч.3 ст.358 КК України, а також зобовязання відповідача публічно вибачитись перед ОСОБА_1 на зборах працівників Токмацької місцевої прокуратури задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Заявою (а.с.13), позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять, внаслідок явки в судові засідання.

За ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Ч.2 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відносить витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Статтею 85 ЦПК України встановлено, що витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, зокрема включають витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. В даному випадку позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому підстави для відшкодування витрат у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про зобовязання скласти постанову та відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 21.08.2017 року.

Суддя: