Справа№592/8170/16-ц
Провадження №2/592/1169/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Сум у складі головуючого Костенко В.Г., за участю секретаря судового засідання Танасюк А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, третя особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 26.11.2007 року він уклав з третьою особою кредитний договір № SUC9GA00009394, за яким надав 98 000 доларів США до 26.11.2027 року зі сплатою 11,04% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором третьою особою, 26.11.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки № SUC9GA00009394. Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 90,60 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. 3-тя Продольна, буд. 21, вартістю 707 000 грн.. За умовами кредитного договору третя особа зобовязана повертати кредит та відсотки за його користування щомісячно. Однак третя особа своїх обовязків не виконала, має заборгованість у сумі 227 966,36 доларів США. Тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості у розмірі 707 000 грн. визначених за курсом на 24.05.2016 року, звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки з початковою ціною 707 000 грн. та стягнути судові витрати.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 іпотечне майно успадкував від свого батька, а тому при виселенні він має право отримати інше житлове приміщення замість того, на яке буде проведено стягнення. Також зазначив, що відповідач не погоджується з початковою вартістю предмету іпотеки, яку вказав позивач, оскільки визначалась ще в 2007 році при укладенні договору іпотеки і на даний час є неактуальною. Відповідач з 2007 року розпочав будівництво та здійснив добудову до предмету іпотеки чим збільшив його площу, а відповідно і вартість. Тому просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними, господарчими та побутовими будівлями за адресою: м. Суми, вул. 3-тя Продольна, буд. 21, належить на праві приватної власності відповідачу, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, серії ВКА № 963824 від 16.11.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої нотаріальної контори ОСОБА_3. /а.с.69/

26.11.2007 року між позивачем та третьою особою укладено кредитний договір № SUC9GA00009394, за яким позивач надав 98 000 доларів США до 26.11.2027 року під сплату 11,04% річних./а.с.15-18/

Третя особа зобовязалася кожного місяця згідно графіку повертати кредит та сплачувати відсотки за його користування. /п.2.2.1-2.2.4 договору/.

Зобовязання третьої особи забезпечено іпотекою. Так 26.11.2007 року між позивачем і відповідачем укладено договір іпотеки № SUC9GA00009394. Відповідач передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 90,60 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. 3-тя Продольна, буд. 21.

Відповідно до п.18.8.1, п.18.8.2 Договору іпотеки іпотекожержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань, а також в інших випадках, передбаченим цим договором, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до п.35.3 Договору іпотеки вартість предмета іпотеки становить 707 000 грн../а.с.21-22/

Третя особа не виконала зобов'язання по поверненню заборгованості по кредиту в строки визначені договором. У звязку з цим станом на 23.08.2016 року заборгованість по кредиту становить в сумі 227 966,36 доларів США, з яких 96 018,71 доларів США заборгованість по кредиту, 50 888,75 доларів США по процентах, 8 820 доларів США по комісії, 72 238,90 доларів США - пеня./а.с.6-11/

07.07.2016 року позивач направив відповідачу та третій особі повідомлення про дострокове повернення кредиту у місячний строк з дня отримання листа. Зазначений лист був направлений відповідачу та третій особі рекомендованою кореспонденцією.

Також судом встановлено, що на час судового розгляду згоди між сторонами про ціну продажу предмета іпотеки не досягнуто.

Всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України позивачем не надано доказів, що заявлена у позові ціна продажу відповідає рівню, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позивачем також не надано оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Із встановленого вбачається, що спірні правовідносини між сторонами є цивільними і врегульовані ст.ст. 509, 526, 546, 549, 550, 551, 572, 584, 587, 592, 1046, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 12, 33, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 546, 549, 550, 551, 572, 584, 587, 592, 1046, 1048, 1050 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ст.ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави . За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зокрема зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

За правовою позицією Верховного Суду України в постанові у справі № 6-1935цс15, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Судом вище встановлено, що на час судового розгляду згоди між сторонами про ціну продажу предмета іпотеки не досягнуто. Всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України позивачем не надано доказів, що заявлена у позові ціна продажу відповідає рівню, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позивачем також не надано оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правовою позицією Верховного Суду України в постанові у справі № 6-1080цс15 право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Ураховуючи зазначене, відсутність згоди щодо ціни продажу та те, що позивачем всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України не надано доказів, що заявлена у позові ціна продажу відповідає рівню, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за заявленою ціною продажу задоволенню не підлягають.

Щодо виселення з будинку то слід врахувати, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз вище зазначених правових норм свідчить про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню, як положення ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і ч.2 ст. 109 ЖК України.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст.109 ЖК України).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 24.06.2015 року (справа №6-447цс15), від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), від 18.03.20015 року (справа №6-39 цс-15), які з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України, є обов'язкові для застосування судами України.

Враховуючи те, що будинок, що є предметом іпотеки, був придбаний відповідачем не за рахунок отриманого від позивача кредиту, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено наявності у відповідача іншого постійного жилого приміщення, яке у відповідності до ч.2 ст. 109 ЖК України має бути надане останнім одночасно з виселенням з жилого приміщення, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Вирішуючи питання про виселення відповідача та інших осіб з підстав, передбачених ч.3 ст. 109 ЖК України та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» в звязку з набуттям позивачем права власності на квартиру відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору, суд враховує, що позивачем у відповідності до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не доведено належними доказами факт виконання банком вимог п.27 договору іпотеки щодо повідомлення іпотекодавця про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а також щодо дотримання вимог ч.3 ст. 109 ЖК України та ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» в частині направлення банком письмової вимоги відповідача про звільнення будинку протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, отримання її відповідачем та третьою особою та відповідно вчинення останніми дій, які б свідчили про їх ухилення від виконання цього обовязку.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Сум шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду. Особою, яка була відсутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в десятиденний строк з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 21.08.2017 року.

Суддя В.Г. Костенко