Справа № 289/545/17
Номер провадження 2/289/468/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2017 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Невмержицького І. М.

при секретарі - Шуба В.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1

представника - ОСОБА_2

предст. відповідача - Ляхова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в Радомишльський районний суд Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк,Відповідач»), в якому зазначив, що 19.06.2007 року між ним та Відповідачем був укладений кредитний договір № ZRZOAE00003978, і відповідно до умов кредитного договору банк надав позивачу кредит в розмірі 18 844,52 доларів США з кінцевим поверненням до 18.06.2012 року. Відповідно до п.7.1. зазначеного кредитного договору щомісяця Позичальник повинен сплачувати щомісячний платіж у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Згідно особистих підрахунків позивача ним добросовісно та у визначені строки вносились відповідні платежі і за цими ж підрахунками станом на 26.04.2011 року позивачем було виплачено 19 406,23 доларів США, тобто більше суми кредитного договору (18 844,52 долари США).Пунктом 3.11 згаданого Договору було передбачено,що «..при достроковому(як повному так і частковому)погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом відсотки,зазначені в п.7.5 від суми кредиту,що погашається достроково.Строк внесення Позичальником суми процентів до останньої дати наступного періоду сплати.У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються Позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку,передбаченому п.3.3. даного Договору..». Так Позивач вважає, що Банк таємно, без повідомлення його як Позичальника, в порушення умов договору неодноразово підвищував процентну ставку та незаконно нараховував пеню та штрафи за зазначеним кредитним договором, а також протиправно систематично формував неіснуючу заборгованість. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» текст п.3.11 та п.7.1 спірного договору суперечить ч.2 ст.11 вказаного Закону, так ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позичальника в письмовій формі про умови надання кредиту та не надав інформацію про умови кредитування, як того вимагає Закон. Крім того, вважає, умови договору несправедливими, так як усі валютні ризики покладено на споживача,тому не погоджуючись з таким пунктами Логовору просив визнати їх недійсними посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судове засідання представник Відповідача Ляхов О.В. з'явився, з позовними вимогами не погодився,при цьому пояснив,що вимога про визнання недійсним п.3.11 Договору є безпідставною так як в п.7.5 Договору прямо передбачено,що за дострокове погашення кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом 0,00 % . Крім того, якщо суд не знайде підстав для відмови в частину позовних вимог про визнання недійсним п.7.1 Договору за безпідставністю, просив суд застосувати до цієї вимоги строк позовної давності, який закінчився в червні 2016 року.

Суд,заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, визначаючи межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими Законом, з з тих,з яких звернувся позивач до суду, на що звернено увагу судів Пленумом Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Позивач, як на підставу недійсності п.п.3.11,7.1 Договору у цій справі, посилається на порушення Відповідачем при укладенні договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 19.06.2007 року був укладений кредитний договір № ZRZOAE00003978, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в розмірі 18 844,52 доларів США.

За умовами п.1.1. Кредитного договору визначено, що Банк взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок, зазначений в п.7.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені в розділі 7 цього Договору.

Пункт 7.1. Договору містить інформацію наступного змісту: строк кредитування: з 19.06.2007 р. по 18.06.2012 року; Ціль кредитування: 14 800 доларів США на купівлю автомобіля, 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 3 237,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишків заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважати період з «01» по «07» число кожного місяця (а.с.09- 11).

Погашення заборгованості визначено в наступному порядку: щомісячно в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

За п.3.4. Кредитного договору визначено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому проценти розраховуються на фактичний остаток заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом - 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього Періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається.

Так, до загальних засад цивільного законодавства відноситься, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст.ст. 6, 627 ЦК України), справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Щодо посилань позивача на те, що Банк таємно, без повідомлення позивача, в порушення умов договору неодноразово підвищував процентну ставку та незаконно нараховував пеню та штрафи за зазначеним кредитним договором, а також протиправно систематично формував неіснуючу заборгованість суд вважає їх безпідставними, так як судом встановлено, що апеляційним судом Житомирської області 25.01.2017 року було переглянуто в апеляційному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним підвищення процентної ставки за кредитним договором, встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину і колегія суддів враховуючи, що позивач сплачував кредит за підвищеною процентною ставкою, що свідчить про прийняття ним пропозиції банку сплачувати проценти за новою ставкою у відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, зобов'язання за кредитним договором ним повністю виконано ще у червні 2011 року, прийшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В силу ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Щодо порушень відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У цьому ж Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, не розірвав відразу після його укладення, та в подальшому виконував його умови, доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо нього дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів суду не надав, що є його процесуальним обов'язком згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України,більше того Позичальник ОСОБА_1 виконав умови Договору достроково в червні 2011 року).

Суд враховує, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло більше дев'яти років. За цей період Позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився.

В суді ні Позивачем,ні його представником не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. ОСОБА_1, отримавши кредит за оспорюваний кредитним договором, в подальшому виконував його умови.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постановах від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Отже, як встановлено судом, позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Суд також звертає увагу на те, що Позивач, який вважав себе споживачем на час укладення кредитного договору не скористався передбаченим ЗУ «Про захист прав споживачів» правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою заяву на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору, який уклав ще у червні 2007 року, а звернувся до суду про визнання кредитного договору частково недійсним з підстав невідповідності закону більш ніж через дев'ять років - в березні 2017 року.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Позивачем зазначені вимоги закону не виконано, правову та фактичну підставу заявлених у позовній заяві вимог не доведено.

Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого представником відповідача пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що пропуск без поважних причин строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак, якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 1, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 202-205, 215, 638, 1054 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законами України «Про захист прав споживачів», суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним - за безпідставністю вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. М. Невмержицький