АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2017 року по справі за позовом приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та зобов'язання її спростувати, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» (далі - ПрАТ «Київський страховий дім») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та зобов'язання її спростувати, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що вони правомірно, на підставі діючих норм законодавства, відмовили ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування.

Зазначали, що не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 не оскаржив його у належний спосіб, а звернувся на адресу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг зі скаргами від 22 червня 2016 року та від 21 липня 2016 року.

Вказували, що в поданих скаргах він зазначив, що ПрАТ «Київський страховий дім» «своєю відмовою у виплаті страхового відшкодування грубо порушено норми законодавства України», а також про те, що ПрАТ «Київський страховий дім» «повинно було згідно діючого законодавства виплатити страхове відшкодування».

Посилаючись на те, що висловлювання, викладені ОСОБА_2 в зазначених скаргах є такими, що порочать, принижують гідність, честь та ділову репутацію ПрАТ «Київський страховий дім» як юридичної особи, страховика, а тому просять суд ухвалити рішення, яким визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ПрАТ «Київський страховий дім» інформацію викладену ОСОБА_2 в скаргах від 22 червня 2016 рок та від 21 липня 2016 року, адресованих Національній комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг; зобов'язати ОСОБА_2 в строк не пізніше п'яти календарних днів після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення до Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг заяву про відмову від скарг від 22 червня 2016 року та від 21 липня 2016 року та копію рішення у даній справі; стягнути у рахунок відшкодування завданої їм моральної шкоди 10.000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2017 року позовні вимоги ПрАТ «Київський страховий дім» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Фізична особа має право на захист своїх честі, гідності та ділової репутації (ст.32 Конституції України).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

З п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 вбачається, що згідно з положеннями ст.10 ЦПК України обов'язок довести, що поширення інформації є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 94 ЦК України передбачено, зокрема, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся на адресу ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22 березня 2016 року за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля під керуванням ОСОБА_3, яку було визнано винною у скоєнні даної ДТП (а. с. 20, 21-22, 23).

Листом від 25 травня 2016 року за вихідним №816 ПрАТ «Київський страховий дім» повідомило ОСОБА_2 щодо прийняття рішення про відмову у здійснені страхового відшкодування за наслідком вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки експлуатацію транспортного засобу здійснювала особа, відповідальність якої за умовами відповідного полісу не є застрахованою (а саме: її водійський стаж становить менше трьох років), а тому вказана подія не є страховим випадком, отже - у страховика не виникає обов'язку відшкодувати шкоду (а.с.24-26).

ОСОБА_2 22 червня 2016 та 21 липня 2016 року звернувся на адресу Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг зі скаргами про порушення страховою компанією законодавства у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, в яких, в тому числі, зазначив, що рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування порушує неправомірне та таким, що порушує положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також про те, що ПрАТ «Київський страховий дім» повинно було згідно діючого законодавства виплатити страхове відшкодування (а.с.30-32, 33-35).

У зв'язку з надходженням зазначених скарг Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг у ПрАТ «Київський страховий дім» були витребувані певні документи та інформація для встановлення обґрунтованості скарг ОСОБА_2 (а.с.37).

За наслідками отриманих від позивача документів Нацкомфінпослуг виявлено ознаки порушення страховиком законодавства у сфері фінансових послуг щодо невиконання обов'язку прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування у строк, встановлений Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.42).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 28 лютого 2017 року, був частково задоволений позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Київський страховий дім»про стягнення страхового відшкодування (а.с.198-206).

Залишаючи без задоволення вимоги ПрАТ «Київський страховий дім» про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та зобов'язання її спростувати, відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана інформація, на яку позивач посилається в своєму позові, як на недостовірну та таку, що зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, шкодить його діловій репутації і принижує його честь та гідність, не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

За змістом статей 94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенції), кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Статтею 10 Конвенції, ратифікованої Україною, яка відповідно до ст.9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Європейської конвенції з прав людини, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням,чи оціночним судженням.

Згідно із ч.2 ст.471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1).

Разом із тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

У законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (ст.471 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідач у своїх скаргах виклав виключно свої власні оціночні судження, скориставшись своїм правом на звернення зі скаргою у відповідності до вимог законодавства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо публічної особи, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.