Справа № 496/4215/16-ц
Провадження № 2/496/459/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року Біляївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Дранікова С.М.

при секретарі Камочкіній А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності, припинення права власності, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1; припинити за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1І судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що з 1983 року знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Сторони, перебуваючи у шлюбі придбали квартиру АДРЕСА_1. У 2014 році шлюб між подружжям розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області. Шлюбний договір між сторонами не укладався. У позасудовому порядку сторони не змогли дійти згоди стосовно поділу спільного майна, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивачка в судовому засіданні наполягала на заявлених позовних вимогах та просила задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, пояснивши що взагалі немає підстав для спору, оскільки відповідач погоджується що спірна квартира є спільною сумісною власністю.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 26.11.1983 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням від 20.05.1983 року Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі № 496/1742/14-ц, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серії АВК №251302 від 05.04.2000 року, набуто майно - квартира АДРЕСА_1. Вказана обставина не оспорюється відповідачем.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині то чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Стаття 69 СК України передбачає право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права с спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до вимог ст.ст. 355, 368-370, 372 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В досудовому порядку і під час судового розгляду, за достатньо тривалий проміжок часу, питання поділу майна між сторонами добровільно не врегульовувано, будь-яких спроб для цього не приймалося, що свідчить про наявність спору між сторонами, та залишає тільки судовий шлях його вирішення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 60, 61,69,70, Сімейного Кодексу України, ст.ст. 355, 368-370, 372 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності, припинення права власності задовольнити в повному обсязі.

Визнати квартиру, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне вул. Миру1, кв.6, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 квартири розташованої за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Дачне вул. Миру1, кв.6, припинити право власності ОСОБА_2 на вказану частину квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6890 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення або отримання копії.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_3