Справа № 314/3175/17
Провадження № 2-о/314/81/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2017 року Вільнянський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Павлівська І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Вільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Запорізьке приміське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про встановлення факту смерті,

за участю заявника ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті свого чоловіка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в селі Вербова Балка міста Моспине Донецької області та помер 07 серпня 2017 року в місті Макіївка Донецької області. На обґрунтування заяви заявник зазначає, що її чоловік ОСОБА_2 мешкав в місті Макіївка Донецької області. В 2014 році вони з чоловіком були вимушені переїхати до міста Вільнянськ Запорізької області, де тимчасово проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. В серпні 2017 року чоловік заявниці тимчасово поїхав в місто Макіївку з метою перевірки стану залишеного ними майна, де 07 серпня 2017 року помер внаслідок «ИБС Атеросклеротический кардіосклероз СНгБ с гипертензией». Після його смерті в місті Макіївка було видано документи, які підтверджують час та місце смерті, а також вказують на її причину. Із вказаними документами заявниця звернулась до Пенсійного фонду з проханням про надання допомоги на поховання, але їй було відмовлено так як потрібне свідоцтво про смерть. У звязку з чим, вона звернулась до органу ДРАЦС, але їй було відмовлено на тій підставі, що подані нею документи не відповідають формі, яка встановлена законодавством України.

Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою.

В судовому засіданні заявниця заяву підтримала, просила її задовольнити на тих підставах, що в ній зазначені.

Представники зацікавлених осіб в судове засідання не з'явилися.

Суд, заслухавши заявницю, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є дружиною померлого ОСОБА_2

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявниця подала копію лікарського свідоцтва про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого він помер 07.08.2017 року внаслідок «ИБС Атеросклеротический кардіосклероз СНгБ с гипертензией».

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в селі Вербова Балка міста Моспине Донецької області та помер 07 серпня 2017 року в місті Макіївка Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню, його оскарження не зупиняє виконання.

На рішення сторонами, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: В.О. Кіяшко

Суддя : В. О. Кіяшко

21.08.2017