Справа № 442/2734/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4278/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року залишено без задоволення позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_6-ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що 22 листопада 2003 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2012 року шлюб між ними розірвано. Вказує, що під час шлюбу сторонами придбана квартира АДРЕСА_1 вартістю 35 789 грн., що стверджується договором купівлі-продажу від 7 березня 2008 року, у якій проживали сторони з дітьми. Стверджує, що з 10 вересня 2012 року по 5 січня 2016 року ОСОБА_6 відбував покарання у Львівській виправній колонії № 48. Після звільнення він повернувся до квартири АДРЕСА_1, однак відповідачка не пустила його додому, у зв'язку із чим він змушений був піти проживати до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2. Зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що між ними не вирішувалося питання поділу квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки у цьому не виникало потреби. Незважаючи на те, що шлюб між ними був розірваний, він до ув'язнення продовжував проживати у спірній квартирі та користуватися нею разом з відповідачем. Жодного разу зі сторони останньої не було заперечень щодо його проживання у квартирі. Однак, 5 січня 2016 року, після звільнення з місць позбавлення волі, вперше за весь час йому створено відповідачем перешкоди у користуванні квартирою, яка належить йому на праві спільної сумісної власності, чим порушено його право.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року стронами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2012 року. Від шлюбу у них народилося троє дітей, які разом із відповідачем проживають у спірній квартирі. (а.с. 51, 56-58)

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що ОСОБА_4 16 січня 2008 року продала квартиру АДРЕСА_3 (належну їй на підставі Договору дарування квартири від 2 жовтня 2003 року).

Із договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 січня 2008 року, вбачається, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2.(мама позивача) придбали в рівних частинах житловий будинок АДРЕСА_4.

В подальшому на підставі договору міни житла відповідач ОСОБА_4 свою частину будинку поміняла з ОСОБА_7.(від імені якого діяла ОСОБА_2) на квартиру АДРЕСА_5, яку 29 лютого 2008 року відчужила ОСОБА_1, за 202 000 грн.

Судом мотивовано відхилено доводи позивача, щодо придбання ним та відповідачем у спільну сумісну власність 7 березня 2008 року квартири АДРЕСА_1 вартістю 35 789 грн., та щодо визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач подала докази щодо походження коштів, за які було придбано спірну квартиру.

На підставі наданих сторонами доказів, оцінених судом коженого окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини, суд прийшов до вірного висновку про відмову в позові за недоведеністю.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6-ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді