Справа № 761/3086/17
Провадження № 2/761/3493/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна набутого під час шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про розподіл спільного майна набутого під час шлюбу.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що 04.08.2007 року між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб. 01.10.2016 року спільне проживання та спільне ведення господарства подружжям припинено. З цієї дати вони проживають окремо. За місцем проживання подружжя залишилась проживати відповідач, позивач фактично проживає в іншому місці. Після припинення ведення спільного господарства у відповідача залишилось кошти та майно, що було набуте подружжям під час шлюбу, тобто, майно, яке є спільною сумісною власністю. Спільне майно подружжя складається з: коштів у сумі 20000 доларів США, які були розміщені на депозитному рахунку, відкритому на ім'я відповідача, а також відсотків за цим депозитом в сумі 1091,00 доларів США, матеріальних цінностей, які залишились у квартирі відповідача, на загальну суму 229555,62 грн.

Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 388305,86 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно ст. 169 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.

Відповідно до договору дарування квартири від 16.09.2016 року позивач подарував відповідачу ? частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачу. Відповідно п. 3 договору, спільна сумісна власність на квартиру виникла у сторін у зв'язку з придбанням її під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано до суду відомості про депозитні рахунки та розрахунок вартості спільно нажитого майна.

Судом встановлено, що відповідно до роздруківки про депозитні рахунки, кошти було знято в листопаді 2016 року, позов про розірвання шлюбу подано в грудні 2016 року, рішення винесено Шевченківським районним судом м. Києва 30 січня 2017 року.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору депозиту, а надана роздруківка з інтернету не підтверджує, що всі кошти, які були зняті з депозитного рахунку в листопаді 2016 року, не були використані на потреби сім'ї, оскільки на той час позивач та відповідач проживали як подружжя.

Що стосується розрахунку вартості спільно нажитого майна, то позивач зазначає ціни та надає на підтвердження квитанції, чеки про вартість майна та послуг, які були станом на час придбання зазначеного майна, а оскільки дане майно було в користуванні позивачем та відповідачем, то на час розгляду справи вартість спірного майна є неактуальною, тому суд не приймає дані докази, оскільки вони не є належними та допустимими. Також позивачем не доведено та не надано доказів того, що вказане майно залишилося в користуванні відповідача.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Ст. ст. 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК).

Згідно з п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

З матеріалів справи слідує, що спірне майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (ч.ч. 1, 3 п. 25 Постанови).

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та враховуючи те, що позивачем не було доведено жодними належними і допустимими доказами факт того, що спірне майно залишилося в користуванні відповідача, а надана роздруківка з інтернету не підтверджує, що всі кошти, які були зняті з депозитного рахунку в листопаді 2016 року, не були використані на потреби сім'ї, оскільки на той час позивач та відповідач проживали як подружжя, беручи до уваги, що позивачем при розрахунку вартості спільно нажитого майна не враховано, що майно вже перебувало у користуванні, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 10, 27, 31, 60, 61, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 21, 60, 63, 70, 71 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна набутого під час шлюбу - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя