Справа № 733/487/16-ц Провадження № 22-ц/795/1164/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Овчарик В. М. Доповідач - Страшний М. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника позивача ОСОБА_5,відповідача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Ічнянського районного суду від 19 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та витребування майна,

в с т а н о в и в:

В березні 2016 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_6 на вказану частку, витребувати у ОСОБА_6 на її користь спірну 1/2 частину квартири.

Рішенням Ічнянського районного суду від 19 квітн6я 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення суду першої інстанції та задовольнити її вимоги в повному обсязі. Вказує, що ОСОБА_6 не може вважатись добросовісним набувачем, оскільки до початку проведення електронних торгів судом вже розглядалась справа за її позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири та звільнення ї з-під арешту. Суд повинен був застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України про витребування власником майна з чужого незаконного володіння.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 законно набув право власності на квартиру у порядку, встановленому для виконання судових рішень, та що ні позивач ОСОБА_8, ні відповідач ОСОБА_9 не довели, що квартира була придбана ними у період шлюбу за спільні кошти.

Апеляційний суд частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1995 року.

Під час шлюбу ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 січня 2000 року.

Згідно протоколу №173468 проведення електронних торгів встановлено, що 06-08 червня 2016 року в рамках виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 позики в розмірі 72 814 грн. 62 коп. відбулись торги з продажу квартири АДРЕСА_2, переможцем яких став ОСОБА_6

23 червня 2016 року ОСОБА_6 отримав у приватного нотаріуса Ічнянського районного нотаріального округу ОСОБА_10 свідоцтво, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_2 належить йому на праві власності.

Судом першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, і від нього на підставі ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване.

Суд, розглядаючи справу, дійшов висновку про те, що ні позивач ні відповідач не навели переконливих доказів, що спірна квартира була придбана ними у період шлюбу за спільні їх кошти, та що позика, яку брав ОСОБА_9 була взята у ОСОБА_6 не на користь сімї.

Такий висновок не можна вважати обгрунтованим, оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на час придбання спірної квартири перебували у зареєстрованому шлюбі. В даному випадку порушується право спільної сумісної власності позивача, оскільки, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, то ні дружина, ні чоловік взагалі не зобовязані доводити наявність права такої власності на майно, що набуте ними у шлюбі. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю та ст. 60 СК України майно, набуте у шлюбі вважається таким, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не можна визнати обгрунтованим і висновок суду про те, що договір позики був укладений ОСОБА_9 в інтересах сім"ї. Позивач ОСОБА_8 не визнавала факт укладення ОСОБА_9 договору позики в інтересах сімї. В своїй заяві від 05.08.2016 року відповідач ОСОБА_9 заперечує також заперечує факт отримання ним позики в інтересах сімї (а.с.96). Тому договір, укладений одним із подружжя не в інтересах сім"ї, не створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане не в інтересах сім"ї, тобто обовязок повертати позичені кошти лежить на позичальнику.

Таким чином, даний мотив не може бути визнаний законною підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_8

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, залишивши його без змін в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду від 19 квітня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у позові.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: