Справа № 127/6423/17
Провадження № 2/127/2933/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Помазанові М.О.,

за участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа №127/1749/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка являється спадкоємцем ОСОБА_7, про визнання права власності на квартиру та поділ автомобілів.

В процесі розгляду вищезазначеної справи відповідач ОСОБА_2 подав суду дві розписки: від 09.02.2009 року про позику у ОСОБА_5 39 000 дол. США, терміном до 2013 року; від 25.03.2009 року про позику у ОСОБА_8 22 000 дол. США, терміном до квітня 2012 року; та стверджує, що за рахунок даних коштів померла ОСОБА_7 придбала квартиру, а він два автомобілі.

На думку позивача, договори позики не мають ніякого відношення як до сімейних відносин ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_7, так і до набуття ними майна.

А договори позики грошей, які оформленні розписками ОСОБА_2, на думку позивача є взагалі недійсними, оскільки в дійсності відповідач ОСОБА_2 не мав самостійного заробітку (доходу) без поважних причин, в той час як померла ОСОБА_7К з 03.03.2008 року працювала директором ТОВ «Національна перевага», а з 03.02.2009 року додатково здійснювала підприємницьку діяльність. А тому, все придбавалось за дохід ОСОБА_7, в тому числі квартира та автомобілі. Таким чином, грошових коштів у вищезазначеному розмірі відповідач ОСОБА_2 не міг позичити, а тому розписки сфальшовані.

Більше того, на розписках щодо позики грошей відсутній підпис ОСОБА_7, тобто згода одного із подружжя, як того вимагає ч.3 ст.65 СК України, оскільки зміст розписок (договорів позики) стосується великих грошових сум, тобто цінного майна, що є самостійною підставою для визнання останніх недійсними.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити, однак до початку розгляду справи по суті покинули зал судового засідання з невідомих суду причин.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, 09.02.2009 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів на суму 39 000 доларів США, строком на пять років до 2013 року. На виконання даного договору відповідачем ОСОБА_5 була надана у розпорядження відповідача ОСОБА_2 зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем ОСОБА_2 була власноручно складена, підписана і надана відповідачу ОСОБА_5 розписка від 09.02.2009 року, в якій відповідач ОСОБА_2 визнає факт позики, що підтверджується змістом копії розписки від 09.02.2009 року (а.с.6).

Також, 25.03.2009 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів на суму 22 000 доларів США, термін погашення боргу квітень 2012 року. На виконання даного договору відповідачем ОСОБА_6 була надана у розпорядження відповідача ОСОБА_2 зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем ОСОБА_2 була власноручно складена, підписана і надана відповідачу ОСОБА_6 розписка від 25.03.2009 року, в якій відповідач ОСОБА_2 визнає факт позики, що підтверджується змістом копії розписки від 25.03.2009 року (а.с.7).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договорів позики між сторонами та передачу сум позики у відповідних розмірах. Більше того, факт укладення оспорюваних договорів та факт передачі коштів за останніми не заперечувались відповідачами у справі.

Що ж стосується думок та тверджень представника відповідача, що між відповідачами письмового договору позики не було укладено, а наявні копії розписок лише підтверджують факт передачі грошових коштів та не замінюють договорів позики, а тому не являються правочинами у розумінні ст.205 ЦК України, а відтак до останніх не можуть застосовуватись норми про визнання правочину недійсним, суд не приймає до уваги та вважає безпідставними з огляду на вищевикладене обґрунтування.

В той час, як посилання представника відповідача як на підставу своїх заперечень на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, є недоречною, оскільки зі змісту останньої вбачається, що Верховним Судом України лише деталізовано, які саме реквізити має містити розписка як документ, що підтверджує зобовязання, а саме: умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Тоді, як оскаржувані договори позики (розписки) містять усі вищезазначені реквізити.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, згідно частини 1 якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однією із підстав недійсності вказаних договорів позики, на думку позивача та її представника, є те, що останні складались не у 2009 році, а у 2015-2016 роках.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2017 року зобовязано відповідачів надати суду оригінали розписок ОСОБА_2 від 09.02.2009 року та від 25.03.2009 року (а.с.62).

Разом з тим, в судовому засіданні відповідачі пояснили, що в дійсності вищевказаних розписок ОСОБА_2 від 09.02.2009 року та від 25.03.2009 року не має, оскільки зобовязання за останніми ОСОБА_2 виконані в повному обсязі, а вказані розписки у звязку з виконанням зобовязання були ними знищені, будь-яких претензій відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_2 не мають.

А тому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2017 року в задоволенні клопотання представника позивача адвоката ОСОБА_1 про призначення судової техніко-криміналістичної експертизи на предмет визначення відносної давності виконання оскаржуваних документів та відносної давності паперу відмовлено, у звязку з відсутністю оригіналів предмету дослідження (а.с.70).

Також, представник позивача як на підставу про задоволення позовних вимог стверджувала, що на розписках щодо позики грошей відсутній підпис ОСОБА_7, тобто згода одного із подружжя, як того вимагає ч.3 ст.65 СК України, оскільки зміст розписок (договорів позики) стосується великих грошових сум, тобто цінного майна, що є самостійною підставою для визнання останніх недійсними.

Проте, суд не погоджується з думками та твердженнями представника позивача з наступних міркувань.

За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на укладення договору щодо цінного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17).

В той час, як в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при укладенні оскаржуваних договорів діяли недобросовісно, зокрема, що позикодавці знали чи не могли знати, що позичальник не отримав згоди другого з подружжя на укладення вказаних договорів.

Більше того, ОСОБА_7 померла 08.06.2014 року у м. Вінниці, згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ №293139, виданого ВДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 10.06.2014 року (а.с.10), а тому однозначно стверджувати, що померла за життя не надавала згоди на укладення спірних договорів, в тому числі і в письмовій формі, суд не може.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 65 СК України, ст.ст.3, 11, 15, 16, 202, 203, 215, 369, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст.3, 4, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: