Справа № 5-448/09 Провадження № 22-ц/772/2162/2017Головуючий в суді першої інстанції Татаурова І.М.
Категорія 1Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Денишенко Т.О., Марчук В.С., з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за поданням начальника Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Горобчука В.Ю. про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу (постанову) Староміського районного суду м. Вінниці від 15 жовтня 2009 року, -

встановила:

05 жовтня 2009 року начальник Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Горобчук В.Ю. звернувся в суд з поданням, відповідно до якого просив тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, вказуючи, що на його виконанні перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-247/08, виданого 18 листопада 2008 року Староміським районним судом м. Вінниці про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Банк Ренесанс Капітал» майнової шкоди у розмірі 4841 грн 74 к.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 15 жовтня 2009 року подання задоволено, обмежено ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення подання, просив скасувати постанову суду та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Не дивлячись на відсутність на час розгляду подання судом першої інстанції у цивільному процесуальному законодавстві спеціальної норми, яка регулювала порядок розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження у виїзді за межі України, незалежно від виду судочинства, у порядку якого ухвалене судове рішення, розгляд такого питання бувможливий тільки у порядку цивільного судочинства на підставі п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а також п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Це питання вирішувалосьу разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, а також рішенням іншого органу (посадової особи), яке перебувало на виконанні органів Державної виконавчої служби, оскільки інші процесуальні кодекси, зокрема Кримінальний процесуальний кодекс України у редакції 1960 року, чинній на час розгляду подання, - у розділі, що регулює вирішення процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень, ухвалених за нормами цього Кодексу,не містив норм щодо процесуального порядку обмеження права боржника на виїзд за межі України, яке по своїй суті є особистим немайновим правом особи.

Проте, всупереч приписам ст. ст. 197, 198, 208 ЦПК Українисуд першої інстанції не здійснював повного фіксування судового засідання за допомогоюзвукозаписувального технічного засобу, не вів журналу судового засідання, а процесуальний документ за наслідками розгляду назвав «постановою».

При цьому жодних посилань на норми процесуального права, якими він керувався при постановленні (винесенні) «постанови», суд не навів, відтак вважати цей процесуальний документ таким, що винесений у порядку кримінального судочинства не можна.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвала (постанова)Староміського районного суду м. Вінниці від 15 жовтня 2009 року цим вимогам не відповідає.

Задовольняючи клопотання суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 ухиляється від відшкодування шкоди, стягнутої солідарно з нього та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Банк Ренесанс Кредит» в розмірі 4841 грн 74 к. за вироком Староміського районного суду м. Вінниці від 29 жовтня 2008 року.

З таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

П. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон лише, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у чинній на час розгляду подання редакції, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Ч.1 ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної із сторін доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином можливість застосування обмеження права особи існує лише у випадку, якщо є належні та допустимі докази умисної недобросовісної і протиправної поведінки боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи, спрямованої на не виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Однак в матеріалах справи жодних доказів, які б свідчили про таку поведінку ОСОБА_3 немає, а тому колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленнями ухвали про відмову у задоволенні подання через недоведеність його вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст.307, п.2 ч.1 ст.312, 313, 314, 315, 317, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу (постанову) Староміського районного суду м. Вінниці від 15 жовтня 2009 року скасувати.

У задоволенні подання начальника Ленінського відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Горобчука В.Ю. про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.С. Марчук

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк