Справа № 336/2238/17
Провадження № 2/336/1470/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 6 093,25 грн. за кредитним договором б/н від 05.03.2013 року, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1600,00 грн.

В обґрунтування позов вказує на те, що ОСОБА_2 (далі-позичальник) звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав Заяву № б/н від 05.03.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 7 810, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом позичальника у заяві.

03.01.2016 року позичальник ОСОБА_2 помер.

Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 03.01.2016 року по 03.07.2016 року.

Як зазначає позивач, спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 відповідач по справі. Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: АДРЕСА_1.

На виконання вимог статті 1281 Цивільного кодексу України позивачем 02.06.2016 року була направлена претензія кредитора до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори.

30.06.2016 року позивачем було отримано відповідь Пятої Запорізької державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника. Позивач вважає, що спадкування обовязків відбулося відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не відмовлявся від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором № б/н від 05.03.2013 року становить 6 093, 25 грн., у тому числі:

- 7 742,25 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 552,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

з них 2 201,50 грн. винесено коштів на погашення заборгованості.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.

Відповідач та його представник в судове засідання 11.08.2017 року не з'явились. Представником відповідача до суду подана заява, в якій остання просила розглядати справу без її участі та без участі відповідача. Крім того, надано до суду письмові заперечення на позовну заяву, за змістом яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на ту обставину що відповідач, хоч і зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1, але більше ніж два роки за зазначеною адресою не мешкає, спадщину у встановленому законом порядку та строки він не приймав, ні він, ні інші спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались.

У відповідності до частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до норм статті 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За твердженням позивача, при укладанні договору, позивач та позичальник керувались частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_2 від 05.03.2013 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку останній погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

03.01.2016 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 04.01.2016 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, серія І-ЖС № 345089 (а.с.45).

В обґрунтування позову позивач зазначає про те, що відповідач прийняв спадщину до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника, у відповідності до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачпостійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовлявся від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 статті 1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1281 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

З копії паспорту відповідача ОСОБА_1 (а.с.44) та отриманої судом відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (а.с.66) вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але судом встановлено, що останній за зазначеною адресою не проживає більше двох років, що підтверджується довідкою № 61 від 12.06.2017 року виданої головою правління ОСББ «Бочарова 16-А» (а.с.77) та актом № 1 про не проживання від 23.01.2017 року (а.с.78).

Крім того, в матеріалах справи міститься договір оренди квартири від 10.09.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та відповідачем, відповідно до якого останній винаймає квартиру за адресою м. Запоріжжя, бул. ЦентральнийАДРЕСА_2. Згідно з пунктом 10.3 вказаного договору, строк дії договору починає свій перебіг з 10.09.2014 року та закінчується 10 вересня 2019 року (а.с.195-196).

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, факт спільного проживання спадкоємця ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 на момент його смерті не знайшов свого підтвердження матеріалами справи, оскільки наявність реєстрації відповідача за адресою де мешкав спадкодавець, не є належним доказом того, що він фактично мешкав разом зі спадкодавцем, відтак, не свідчить про фактичне прийняття ним спадщини, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що до нього в порядку спадкування перейшли обов'язки спадкодавця перед іншими особами (кредиторами).

З матеріалів спадкової справи (а.с.166-174), заведеної після померлого ОСОБА_2 за зверненням ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що останній заповіту на випадок своєї смерті не склав та в установлений законом шестимісячний строк до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини або про відмову у її прийнятті спадкоємці не звертались.

Згідно зі статтею 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Позивачем не надано суду доказів про наявність майна у спадкодавця, яке підлягає спадкуванню, адже саме в межах вартості цього майна відповідають спадкоємці за боргами спадкодавця, якщо відмовляться сплатити борг одноразовим платежем, як це передбачено частиною 2 статті 1282 Цивільного кодексу України.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.03.2013 року укладеним між банком та позичальником, однак в матеріалах спадкової справи міститься претензія кредитора, яка подана до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори в якій він зазначає, що кредитний договір між Публічним акціонерним товариством Комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено 24.03.2014 року.

В матеріалах справи міститься виписка з особового рахунку позичальника ОСОБА_2 (а.с.115-126) за період з 01.01.1999 року по 01.07.2017 року, яка містить інформацію про рух коштів з основної карти 9992****9357777 та карт за іншими номерами, проте з даної виписки особового рахунку неможливо встановити, що правовідносини виникли саме на підставі договору №б/н від 05.03.2013 року на який посилається позивач в обґрунтування позову.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач також зазначає, що іншими спадкоємцями померлого ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_4 (мати відповідача), яка фактично проживала з позичальником за його життя за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає і по теперішній час, що підтверджено довідкою № 122 від 02.07.2017 року виданою головою ОСББ «Бочарова 16-А» (а.с.192) та його донька ОСОБА_3 (ОСОБА_5), яка відповідно до довідки № 1224 від 09.08.2017 року мешкає в с. Дніпрельстан, вул. Шевченка, буд. 47 без реєстрації з 20.04.2011 року по теперішній час (а.с.191). Доказів того, що вказані особи відмовились від спадщини позивачем суду не надано.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги вимоги вищезазначених правових норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.Р.Марко