22-ц/775/379/2017(м)
Категорія 47 Головуючий у 1-й інстанції Вайновська О.Є.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Нікольська районна рада Донецької області, Нікольська селищна рада Нікольського району Донецької області про визнання права власності на 1/2 частку в складеному капіталі фермерського господарства та визнання права постійного користування 1/2 часткою земельної ділянки в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить селянське (фермерське) господарство «ОСОБА_6», засновником якого був спадкодавець. Йому на праві постійного користування належала земельна ділянка площею 19,96 га, розташована на території Володарської селищної ради за цільовим призначенням - для ведення селянського (фермерського) господарства. У встановлений законом строк він звернувся до Володарської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріусу про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у зв'язку з відсутністю документів підтверджуючих право власності на вказане майно на ім'я померлого. Просив визнати за ним у порядку спадкування право постійного користування ? частини земельної ділянки та право власності на ? частину у складеному капіталі фермерського господарства «ОСОБА_6».

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до положень ст.303-1 ЦПК України ухвалою апеляційного суду від 06 липня 2017 року, у зв'язку із задоволенням клопотання позивача ОСОБА_2 про витребування доказів, було продовжено строк розгляду справи на 15 діб, тобто до 29 серпня 2017 року.

29 серпня 2017 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у лікарні.

Колегія суддів вважає, що позивачем було повідомлено суду поважну причину неявки до суду, однак будь-яких доказів на підтвердження поважності причини відсутності в судовому засіданні не надано. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача при розгляді цієї справи за довіреностями представляють ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які про час та місце розгляду справи були повідомлені в судовому засіданні апеляційного суду. Позивач явку своїх представників в судове засідання не забезпечив.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, її представник адвокат Краснова І.О., представник третьої особи Нікольської селищної ради, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Голова Нікольської районної ради Донецької області надав клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Виходячи з вимог ч.3 ст.27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, ст.303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст.67 ЦПК України щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_2 та інших осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв'язку з неявкою сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами ст.212 ЦПК України з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 57-66 ЦПК України.

Як встановлено судом, рішенням Володарської районної ради народних депутатів від 23 квітня 1992 року ОСОБА_6 було надано у довічне спадкове володіння земельну ділянку на землях запасу Володарської селищної ради для ведення селянського фермерського господарства площею 19,96 га покращеного випасу (т.1 а.с.106).

27 березня 1995 року відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності НОМЕР_1 було зареєстровано фермерське господарство «ОСОБА_6» з організаційно-правовою формою - селянське (фермерське) господарство, АДРЕСА_1 (т.1 а.с.42).

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею НОМЕР_2 від 08 квітня 1999 року земельна ділянка площею 19,96 га, розташована на території Володарської селищної ради, була надана ОСОБА_6 для організації і ведення селянського (фермерського) господарства (т.1 а.с.32).

Згідно внесених змін до реєстраційної картки та Статуту селянського (фермерського) господарства «ОСОБА_6», зареєстрованого у Володарській райдержадміністрації 15 вересня 2003 року, фермерське господарство розташовано за адресою АДРЕСА_2, його засновником був ОСОБА_6, членами: ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (син), ОСОБА_3 (невістка), т.1 а.с.41, 44-46.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується актовим записом про смерть №7 від 13 січня 2010 року (т.1 а.с.34).

Після його смерті до Володарської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулися його сини - 28 травня 2009 року ОСОБА_12, а 09 липня 2010 року ОСОБА_2, позивач по справі.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1353/01-24 від 01 грудня 2015 року Володарською державною нотаріальною конторою Донецької області позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину спадкового майна (фермерського господарства) за відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджували право власності або інше право на вищевказане майно на ім'я померлого (т.1 а.с.25).

Згідно останніх змін внесених до реєстраційної картки, протоколу загальних зборів членів фермерського господарства від 26 березня 2013 року та Статуту фермерського господарства «ОСОБА_6» (нова редакція), зареєстрованого у Володарській райдержадміністрації 26 березня 2013 року, фермерське господарство розташовано за адресою АДРЕСА_3, його головою є ОСОБА_12 (син спадкодавця), членами фермерського господарства є його дружина ОСОБА_3, дочка ОСОБА_4 та невістка ОСОБА_5 (т.1 а.с. 67-70, 71-72, 76-84).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_12 помер 19 вересня 2015 року, актовий запис про смерть № 179 від 21 вересня 2015 року (т.1 а.с. 129).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою, яке виникло у ОСОБА_6 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 08 квітня 1999 року, не входить до складу спадщини і припинилося внаслідок його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, позивачем не доведено наявності будь-якого майна, яке входило до складу фермерського господарства «ОСОБА_6» або його вартість.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ч.1 ст.14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема, продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (ст.19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно ч.1 ст.20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до ст.191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Виходячи з положень ст.182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно ч.1 ст.92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

За змістом ч.2 ст.92 ЗК України передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч.2 цієї статті.

Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

За положеннями ч.2 ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч.2 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтверджені цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців, ст.1216 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Оскільки між власником спірної земельної ділянки (органом місцевого самоврядування) та головою ФГ «ОСОБА_6» не укладався договір, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), тому згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужою земельною ділянкою.

Разом з тим, фермерське господарство «ОСОБА_6» не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки (органу місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16 та 23 листопада 2016 року у справі №6-3113цс15, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючі документи на фермерське господарство «ОСОБА_6» як цілісний майновий комплекс відсутні.

Позивачем не було документально підтверджено та доведено належними доказами право власності спадкодавця на фермерське господарство, який за життя не мав права власності на зазначене фермерське господарство, як юридичну особу та суб'єкта цивільних прав, а мав тільки відповідні права засновника, що включають правомочність на участь цієї особи в управлінні господарством, отримання певної частки прибутку даної організації та майна у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанції не порушено норм процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева