Ухвала іменем україни 30 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Ізмайлової Т.Л., Маляренка А.В., Кадєтової О.В., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом та просила на підставі ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 231 ЦК України визнати недійсним договір позики від 04 липня 2013 року, з моменту його укладення між нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що її чоловік

ОСОБА_5 неодноразово позичав у ОСОБА_4 грошові кошти. 14 травня 2013 року вона, під психологічним тиском ОСОБА_7 та ОСОБА_4, написала боргову розписку про позику на суму

576 639 грн, що еквівалентно 71 189 дол. США. Через деякий час дану розписку підписав її чоловік ОСОБА_5, не повідомивши про те, що таких коштів у ОСОБА_4 він не позичав, а ті, що позичав вже повернув. Перебуваючи під психологічним тиском та переживаючи за долю трьох малолітніх дітей, у червні 2013 року вона передала

ОСОБА_4 32 639 грн, після чого 04 липня 2013 року написала іншу боргову розписку про позику у ОСОБА_4

544 000 грн, що еквівалентно 68 000 дол. США терміном на 4 місяці та про передачу в іпотеку належного їй нерухомого майна. Цю розписку також підписав її чоловік.

Вважала, що вказаний договір позики є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не передавав їй з чоловіком вказану в договорі суму грошей, договір укладений під впливом обману і психологічного тиску, без наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки замість грошей ОСОБА_4 бажав отримати нерухоме майно.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, зокрема відсутності доказів укладення оспорюваного договору позики під впливом обману та насильства.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 липня 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_4 передав у власність позичальникам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 544 000 грн строком на чотири місяці. Одержавши грошові кошти, останні видали ОСОБА_4 відповідну розписку. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики не виконали, грошові кошти не повернули.

Про отримання грошей прямо зазначено в розписці від 04 липня

2013 року, яка була написана власноручно ОСОБА_3 та підписана ОСОБА_5 і ОСОБА_8

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 зазначала, що зазначений договір позики від 04 липня 2013 року вона уклала під впливом обману та насильства з боку ОСОБА_8 та його знайомого ОСОБА_7

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК Українипередбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, оцінили надані сторонами докази та керуючись ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України дійшли законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики від 04 липня 2013 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 231 ЦК України.

При цьому судами правильно враховано встановлені рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року, з урахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 15 січня 2015 року, обставини. Зокрема, при ухваленні вказаних судових рішень було встановлено, що договір позики віл 04 липня 2013 року, укладений між сторонами, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було вільним (що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_7), правочин вчинений у встановленій законом письмовій формі, договір був спрямований на реальне настання наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

А.В.Маляренко

О.В. Попович