Справа № 351/193/17
Номер провадження №2/351/396/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого-судді Сегіна І.Р.

секретар Маланчук С.Г.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Снятині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борщівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа- Борщівська сільська рада про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до Борщівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно. Позовні вимоги мотивувала тим, що житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин, Снятинського району, належав на праві приватної власності матері її чоловіка ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння. 20.02.2011р. ОСОБА_6 померла, посвідчивши 20.06.2000р. заповіт, відповідно до якого спадкоємцем всього належного їй на праві власності майна є її син, а чоловік позивачки ОСОБА_7. На час смерті ОСОБА_6 разом з нею проживали та були зареєстровані: її син ОСОБА_7 та вона- позивачка. Після її смерті ОСОБА_7 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини. Однак, йому було відмовлено в оформленні спадщини. У вересні 2011р. ОСОБА_7 звернувся до Снятинського районного суду із позовною заявою про встановлення права власності на спадкове майно. Рішенням Снятинського районного суду від 08.11.2011р. позов задоволено, визнано за ОСОБА_7 право власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Дане право власності зареєстроване у Коломийському МБТІ. 13.01.2016р. її чоловік ОСОБА_7 помер, залишивши заповіт, відповідно до якого спадкоємцем його майна є вона його дружина. Інших спадкоємців немає. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.09.2016р. скасовано рішення Снятинського районного суду від 08.11.2011р. та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з підстав незалучення до участі у справі ОСОБА_3. Відповідач ОСОБА_3 стверджує, що має право на частку в спірному будинковолодінні на підставі договору дарування від 27.03.1982р., відповідно до якого його баба ОСОБА_8 подарувала йому 2/3 частини житлового будинку, а саме: кімнату розміром 4,5х4м, кімнату 4х4м та половину сараю, половину хліву. Однак, даний договір не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Крім того, на час укладання договору дарування, тип двору даного будинковолодіння колгоспний. Документом, який підтверджував право власності ОСОБА_8 на частину в будинковолодінні була довідка про право власності колгоспного двору. Згідно даної довідки ОСОБА_8 належить частина будинку 12 кв.м жилої площі, інформації про належність їй будь-яких господарських будівель немає. Крім того, в довідці вказано, що правління колгоспу постановою № 2 від 20.03.1982р. надає ОСОБА_8 в користування земельну ділянку площею 500 кв.м, на якій знаходиться будинок. В даній довідці також вказано, що членом колгоспного двору, який дає згоду на відчуження є ОСОБА_9- син ОСОБА_8 та батько її чоловіка, який на той час не проживав та не був прописаний в житловому будинку по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин. Вважає, що дана довідка сфальсифікована, видана заднім числом- 18.02.1982р. та не стосується спірного житлового будинку, оскільки містить в собі інформацію датовану пізніше, чим сама довідка. Таким чином, довідка сільської ради суперечить договору дарування, а також ОСОБА_8 не могла подарувати ОСОБА_3 дві кімнати загальною площею 34 кв.м, оскільки не мала їх у власності. Згідно записів в погосподарських книгах за 1981-1982р.р. за ОСОБА_8 рахувалася площа в житловому будинку 12 кв.м.. Згідно записів в погосподарських книгах за 1981-1982р.р. за ОСОБА_6 рахувалася площа в житловому будинку 39 кв.м від загальної площі 51 кв.м, головою колгоспного двору була ОСОБА_6. Відповідач ОСОБА_3 після повернення з рядів радянської армії в 1981р. влаштувався на роботу в смт. Заболотів Снятинського району, а в 1983р. виписався з с. Хлібичин Снятинського району та прописався в смт. Заболотів, де зареєстрований та проживає по даний час. 27.03.1982р. в Борщівській сільській раді було укладено два договора дарування: ОСОБА_8 подарувала частину житлового будинку ОСОБА_3, що в с. Хлібичин Снятинського району, та ОСОБА_9 подарував своїй матері житловий будинок площею 20 кв.м, який також знаходиться в с. Хлібичин Снятинського району. Однак, фактичної передачі майна не відбулося, оскільки ОСОБА_8 не мала у своїй власності того майна, яке вказано в договорі дарування, а саме: 2/3 частин жилого будинку, тобто дві кімнати загальною площею 34 кв.м.. Таким чином, даний договір слід вважати таким, що не був укладений.

Станом на 01.07.1990р. та станом на 15.04.1991р. відповідач ОСОБА_3 не проживав та не був зареєстрований за адресою ОСОБА_6, 37 в с. Хлібичин Снятинського району. Таким чином, він не є спадкоємцем по заповіту, не є членом колгоспного двору (виписаний з даного будинку в 1983р.), фактично спадщину не прийняв та права на обов'язкову частку у спадщині не має, а тому він не може претендувати на даний житловий будинок. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин Снятинського району.

Також, ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом доОСОБА_3, третя особа- Борщівська сільська рада про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивувала тим, що про існування даного договору ні її покійна свекруха, ні її чоловік, ні вона нічого не знали. Вважає, що договір дарування, укладений в Борщівській сільській раді 27.03.1982р., згідно якого ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку в с. Хлібичин, а саме: одну кімнату розміром 4,5х4 м і другу 4х4м, половину сараю та половину хліву слід визнати недійсним, у зв'язку з тим, що він укладений з грубим порушенням чинного законодавства. У договорі не вказано місцезнаходження майна, яке дарується, а саме: не вказано найменування вулиці та номер будинку. Крім того, на час укладення договору тип двору колгоспний і документом, який підтверджує право власності ОСОБА_8 на частину даного будинковолодіння та долучений під час оформлення договору дарування є довідка Борщівської сільської ради від 18.02.1982р. № 87. Відповідно до даної довідки згідно записів в погосподарській книзі № 573 ОСОБА_8 на праві особистої власності належить житловий будинок в с. Хлібичин розміром 12 кв.м. жилої площі та немає жодної інформації про належність їй будь-яких господарських будівель. Також, з підстав викладених у первісному позові просить визнати недійсним договір дарування від 27.03.1982р., укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений виконкомом Борщівської сільської ради, зареєстрований в Книзі для запису нотаріальних дій за № 6.

Позивач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги за первісним позовом та позовомпро визнання договору дарування недійсним підтримали повністю з вищевикладених підстав, просили позова задоволити. Також, в судовому засіданні позивачка та її представник доповнили підстави позову з посиланням на ст. 344 та п. 8 Прикінцевих та перехідних Положень ЦК України, вказавши, що вона та спадкодавці добросовісно володіють майно, продовжують відкрито, безперервно володіють вказаним будинком більше 30 років, а тому, за жодних обставин заперечення відповідача не є обгрунтованим та є безпідставним.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти позовів заперечили. Відповідач пояснив, що в спірному житловому будинку проживала його баба ОСОБА_8, після її смерті спадкоємцем став батько ОСОБА_9. У 1982р. ОСОБА_8 подарувала йому 2/3 частини житлового будинку по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин Снятинського району. У 1986р. баба перейшла проживати разом із татом в інший житловий будинок по вул. Стефаника. У спірному будинку залишились проживати мати ОСОБА_6 та покійний брат ОСОБА_7. У 1990-х роках у даний житловий будинок перейшла проживати і невістка ОСОБА_1. Разом вони добудували ще одну кімнату, зробили ремонт в будинку. Мати померла в 2011р., а брат ОСОБА_7 в 2016р..

Представник відповідача та третьої особи Борщівської сільської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Із показів свідка ОСОБА_10, допитаної в судовому засіданні вбачається, що вона є сусідкою, родичкою сторін та тіткою ОСОБА_7 і ОСОБА_3. Пояснила, що ОСОБА_8 належала 1/3 частина спірного житлового будинку, а ОСОБА_6 2/3 частини житлового будинку. Після розлучення ОСОБА_6 з її чоловіком майно було розділено. ОСОБА_6 заплатила ОСОБА_8 3 тисячі крб. за належну їй 1/3 частину будинку, при чому були присутні ще двоє свідків, оскільки ОСОБА_8 була неграмотна. Крім того, ОСОБА_6 позичала гроші у її батьків для проведення весілля свого сина ОСОБА_3, а віддавав борги інший її син ОСОБА_7. Відповідач ОСОБА_3 до матері не приходив, жодним чином не допомагав їй, погано відносився до своєї матері та брата ОСОБА_7. Коли ОСОБА_6 була важко хворою, то її син ОСОБА_7 із невісткою ОСОБА_1 обходили її та допомагали їй. Відповідач ОСОБА_3 на похорони своєї матері не прийшов. Приходив до покійного брата ОСОБА_7, коли той був паралізований та вчиняв із ним скандали. Позивачка та її чоловік добудували спірний житловий будинок, реконструювали його та зробили ремонт. Також, зазначила, що коли ОСОБА_8 виїхала із житлового будинку, то здійснила заповіт на ОСОБА_3, який доглядав свого батька, і отримав від нього у спадок інший житловий будинок, який потім продав. Таким чином, обидва брати отримали від батьків по окремому будинку. Натомість, ОСОБА_6 здійснила заповіт на користь ОСОБА_7, який за нею доглядав та здійснював лікування. З 1982 р. коли відповідач виїхав із спірного житлового будинку, він істотно змінився, збільшився, а старого житлового будинку просто не існує.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши і перевіривши зібрані докази в їх сукупності, а саме: свідоцтво про смерть ОСОБА_6 серії І-НМ № 128357; свідоцтво про смерть ОСОБА_7 серії І-НМ № 222637; заповіт, посвідчений 20.06.2000р. ОСОБА_6 на все належне їй на праві власності майно на користь ОСОБА_7; свідоцтво про укладення шлюбу серії І-НМ № 383117 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1; свідоцтво про право особистої власності від 09.03.1989р., видане на ОСОБА_6 на спірний житловий будинок; довідку № 77885 від 18.02.2011р. Коломийського МБТІ; рішення Снятинського районного суду від 08.11.2011р. про визнання права власності вищевказаний житловий будинок за ОСОБА_7; витяг про державну реєстрацію від 08.08.2012р. про право приватної власності зареєстроване за ОСОБА_7; рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.09.2016р.; договір дарування, укладений 27.03.1982р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3; довідку Борщівської сільської ради про право власності колгоспного двору на житловий будинок, яка видається у зв'язку з відчуженням будинку від 18.02.1982р. № 87; виписку з протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Шевченка від 20.03.1982р.; договір дарування, укладений 27.03.1982р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_8; договір купівлі-продажу будинку від 03.06.1980р.; виписку з інвентаризаційних матеріалів від 16.01.2017р.; довідки Борщівської сільської ради від 25.01.2016р., 19.10.2016р.; рішення виконавчого комітету Снятинської районної ради від 12.10.1988р. про оформлення права власності та реєстрацію житлових будинків; рішення Борщівської сільської ради від 20.09.1988р. № 31 про оформлення права власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки; копії книг погосподарського обліку господарства по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин Снятинського району за 1980-1982р.р., 1983-1985 р.р., 1986-1990р.р., 1991-1995р.р., 1996-2000р.р., 2001-2005р.р., 2006-2010р.р., 2011-2015р.р., 2016-2017р.р.; технічний паспорт, який виданий на ОСОБА_7; рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.09.2016р.; свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах,- вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 частково підставні та підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок належав до суспільної групи «колгоспний двір», в якому станом на 15.04.1991р. проживали та були зареєстровані ОСОБА_6, її син ОСОБА_7 та невістка позивачка ОСОБА_1. ОСОБА_8 надано право на забудову житлового будинку в с. Хлібичин Снятинського району на земельній ділянці площею 0,34 га на підставі рішення Борщівської сільської ради № 8 від 28.04.1965 р.. Згідно довідки Борщівської сільської ради від 18.02.1982р. № 87 головою колгоспного двору є ОСОБА_8, які на праві особистої власності належить житловий будинок в с. Хлібичин розміром 12 м.кв. жилої площі

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо розяснення ст.ст. 17, 18 ЗУ «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 року) розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність".

Що стосується договору дарування, укладеного 27.03.1982р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, то в даному договорі відсутні його істотні умови, передбачені вимогами ст.ст. 638, 639 ЦК України - не зазначено адресу житлового будинку, який є предметом договору.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній

реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не

відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що договір дарування, укладений 27.03.1982р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не є укладеним.

Також, суд критично оцінює оспорюваний договір, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на час укладення договору дарування від 27.03.1982р., відповідно до якого ОСОБА_8 подаровано ОСОБА_3 будинковолодіння в с. Хлібичин, а саме: 2/3 частини житлового будинку, тобто кімнату розміром 4,5х4 м, кімнату розміром 4х4 м та половину сараю і половину хліва, - спірне будинковолодіння відносилось до суспільної групи «колгоспний двір». Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що даний договір не відповідає інформації, викладеній у довідці Борщівської сільської ради від 18.02.1982р. № 87, у якій зазначено, що ОСОБА_8 належить тільки 12 м.кв. житлової площі. До того ж, вказана довідка сільської ради видана раніше - 18.02.1982р. ніж була винесена постанова правління колгоспу № 2 від 20.03.1982р.. А тому, дана довідка сільської ради не може бути в даній справі належним доказом та взята судом до уваги.

Також, суд бере до уваги, що відповідачем всупереч вимог п.п. 5,31-35 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., не було проведено реєстрацію права власності за вказаним договором. При цьому суд встановив, договір дарування укладений в той самий день - 27.03.1982р., що і договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_9 подарував ОСОБА_8 інший житловий будинок, що знаходиться в с. Хлібичин площею 20 кв.м.. Отже, можна із достатньою долею вірогідності можна вважати, що у власності ОСОБА_8 перебувало два житлові будинки, що суперечить вимогам ЦК УРСР, а тому договір дарування, укладений 27.03.1982р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 складався (підписувався) «про людське око» з метою приховати вказану обставину.

В судовому засіданні встановлено, що за ОСОБА_6 у встановленому законом порядку було зареєстровано право приватної власності на спірний житловий будинок та 04.03.1989р. на неї видано свідоцтво про право особистої власності. ОСОБА_7, який помер 13.01.2016р., до дня смерті матері ОСОБА_6 проживав разом із нею та вів спільне господарство разом із дружиною ОСОБА_1. Відповідач ОСОБА_3 до матері не приходив, жодним чином їй не допомагав, був із нею в поганих відносинах, з 1982 р. виїхав із спірного житлового будинку та не проживав у нього, з того часу спірний житловий будинок істотно змінився збільшився.

Також, суд вважає обгрунтованими посилання позивачки, як на підставу позову та спростування заперечень відповідачів, на вимоги ст. 344 ЦК України та п.8 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України про набувальну давність, зважаючи на добросовісність, відкритість, безперервність та тривалість володіння нею та спадкодавцями будинковолодінням в с. Хлібичин по вул. Галана, 37, Снятинського району.

Відповідач ОСОБА_3 отримав в порядку спадкування після смерті батька окремий житловий будинок в с. Хлібичин, що він не заперечив у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідност.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З вказаних підстав, суд вважає, що позов частково підставний та підлягає до часткового задовлення, а тому, за позивачкою слід визнати право власності на житловий будинок по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин Снятинського району. В іншій частині позову слід відмовити.

Суд на підставі встановленого та керуючись ст.ст. 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що по вул. Галана, 37 в с. Хлібичин, Снятинського району Івано-Франківської області.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1806 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Снятинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:підпис

Суддя Снятинського районного суду Сегін І.Р.