АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1613/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Купельського А.В., Пастощука М.М.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_2 зазначив, що 22 серпня 2014 року він позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9 000 доларів США, на підтвердження чого останній видав позивачеві розписку. ОСОБА_3 мав повернути йому кошти до 25 серпня 2014 року, однак відповідач не виконав цього обов'язку.

За таких обставин ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 232 911 грн заборгованості за договором позики, що є еквівалентом 9 000 доларів США на час пред'явлення ним позову до суду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9 000 доларів США боргу за договором позики, що еквівалентно 232 403 грн по курсу Національного банку України станом на 25 липня 2017 року, та 2 324 грн судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав зобов'язання за договором позики та не повернув кошти позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_2, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України), який підлягав застосуванню, та не дотримався приписів ст. 11 ЦПК України.

У зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики підлягає зміні.

Встановлено, що 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 9 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути позивачеві до 25 серпня 2014 року. До обумовленого строку відповідач не виконав цього обов'язку.

Зазначені обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_3

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із норм ст. 1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Саме такі правові позиції висловив Верховний Суд України в постановах від 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), від 24 лютого 2016 року (справа № 6-50цс16) і від 18 січня 2017 року (справа № 6-2789цс16), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в борг, а останній видав йому розписку про одержання цих коштів. Зміст указаної розписки вказує на те, що між сторонами виникли позикові правовідносини, в яких ОСОБА_3 мав повернути ОСОБА_2 позичені кошти до 25 серпня 2014 року. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_2 що свідчить про неповернення відповідачем позики.

ОСОБА_3 не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що грошові кошти не були одержані ним від ОСОБА_2 Показання брата відповідача, ОСОБА_4, як свідка та довіреність від 2 жовтня 2014 року, яку останній видав позивачеві, на право розпорядження належним йому автомобілем (а.с. 35), не є такими доказами.

Отже суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав свій обов'язок з повернення ОСОБА_2 суми позики, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти.

Посилання ОСОБА_3 на те, що кошти насправді не були одержані ним від ОСОБА_2, а між сторонами існували комерційні відносини, не відповідають фактичним обставинам справи.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм закону, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Разом із тим, визначаючи суму стягнення, суд припустився помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Із норм ст. 524 ЦК України слідує, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як передбачено ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14).

Неврахувавши це, суд першої інстанції неправомірно визначив суму стягнення в іноземній валюті.

До того ж, у позові ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 позику в гривнях, обчисливши її розмір за офіційним курсом долара США на день пред'явлення позову до суду, натомість суд першої інстанції всупереч вимог ст. 11 ЦПК України не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства та вийшов за межі заявлених вимог.

Враховуючи офіційний курс долара США до гривні України, встановлений Національним банком України на день ухвалення місцевим судом рішення (25 липня 2017 року), з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 232 403 грн 40 коп. позики (25,8226х9000).

В указаній частині рішення суду слід змінити.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки в даному випадку має місце неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 липня 2017 року в частині стягнення боргу за договором позики змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 232 403 грн 40 коп. позики та 2 324 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ М.М. Пастощук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Мазурок О.В.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27