Справа №591/854/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Клименко А. Я.
Номер провадження 22-ц/788/888/17 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду, свої вимоги мотивував тим, що він працював в ГУ НП в Сумській області начальником центру обслуговування підрозділів. Наказом від 14 лютого 2017 року № 67/ос його було звільнено з підприємства у зв'язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що його звільнення проведено з порушенням трудового законодавства: без запропонування вакантних посад, що є порушенням ст. 49-2 КЗпП України та без згоди первинної профспілкової організації, членом якої він є, без дотримання вимог ст. 42 КЗпП України, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого Головному управлінню Національної поліції в Сумській області та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Наказ від 14 лютого 2017 року № 67 о/с Головного управління Національної поліції в Сумській області про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого Головному управлінню Національної поліції в Сумській області з 15 лютого 2017 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області середній заробіток на користь ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу в сумі - 15143,04 грн. без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді начальника центру обслуговування підрозділів підпорядкованого Головному управлінню Національної поліції в Сумській області та стягнення середнього заробітку за 1 (один місяць) в сумі 9464 грн. 40коп.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь держави судові витрати в сумі 1280 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Сумській області, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведене з порушенням норм трудового законодавства, а тому вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам і вимогам закону.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працював в ГУ НП в Сумській області начальником центру обслуговування підрозділів з 07 листопада 2015 року відповідно до Наказу від 07 листопада 2015 року «По особовому складу». Загальний стаж роботи в органах внутрішніх справ позивача складає понад 23 роки.

Згідно Наказу ГУ НП в Сумській області «Про організаційні зміни в ГУ НП в Сумській області» внесені зміни до штатного розпису ГУ НП в Сумській області.

На виконання вимог наказу 06 грудня 2016 року позивач був попереджений про майбутнє звільнення.

Наказом від 14 лютого 2017 року № 67/ос ОСОБА_3 було звільнено з підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст. 49 - 2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

У відповідності до приписів ст. 10-11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачу ГУНП в Сумькій області було направлено за адресою проживання перелік вакантних посад, однак через місяць лист повернувся та позивач його не отримав висновків суду не спростовують.

Попередження про звільнення було надано позивачу без запропонування іншої роботи, що є грубим порушенням ст. 49 - 2 КЗпП враховуючи той факт, що посади у центрі обслуговування підрозділів, де працював позивач було не тільки не скорочено, а збільшено. Той факт, що посада яку займав позивач до введення в дію нового штатного розпису стала атестована, не може бути підставою для звільнення, оскільки фактично посада не скорочувалась. Також судом першої інстанції було встановлено, що лист з переліком запропонованих посад було направлено ОСОБА_3О, не за місцем реєстрації та проживання.

На думку колегії суддів власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 - 2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49 - 2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача не заперечував наявність вакансій на момент попередження позивача про звільнення і підтвердив, що дані вакансії позивачу не були запропоновані.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Звільнення позивача було проведено з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідачем не було запропоновано позивачу переведення, в межах однорідних професій і посад, на інші вакантні посади, тим більше що посада начальника центру взагалі не скорочувалась.

Отже, суд першої інстанції належно оцінив докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи. Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -