Справа № 464/9110/16-ц
пр.№ 2/464/238/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2017 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового засідання Гевко О.-В.В.,

представника відповідача ОСОБА_2-адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору №8370/Р, -

В С Т А Н О В И В :

позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом, уточнивши його, про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору №8370/Р від 14.08.08р. в сумі 90460,86грн. Просив вимоги задовольнити.

Представник ПАТ «Кредобанк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Звернувся до суду з клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2-адвоката ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на неправильність розрахунку заборгованості та на пропуск строку позовної давності, в задоволенні позову просив суд відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими частково, однак і в цій частині у позові слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що 14.08.08р. між сторонами був укладений кредитний договір №8370/Р , відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 10000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 1 серпня 2010року.

У забезпечення виконання зобовязань за цим Кредитним договором між Позивачем та Поручителем (Відповідач по справіОСОБА_2) укладено Договір поруки №8370/Р/S-1 від 14/08/2008року.

Відповідно до Договору поруки, а саме п.п.1.1, 2.1 Поручитель ОСОБА_2 поручився перед кредитором ПАТ «Кредобанк» за виконання ОСОБА_4 зобовязань за Кредитним договором №8370/Р від 14.08.08р., а відтак Поручитель і Боржник (позичальник) несуть перед Банком солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник (позичальник), включаючи повернення кредиту, сплату відсотків, комісій, штрафних санкцій та відшкодування збитків. Відповідальність Поручителя настає у випадку невиконання зобовязань ОСОБА_4 за основним зобовязанням.

Крім того, п.п.2.2, 2.3 Договору поруки визначено, що у випадку невиконання (неналежного виконання) Боржником зобовязань за Кредитним договором Кредитор повідомляє про це Поручителя шляхом направлення письмової вимоги з зазначенням суми заборгованості Поручитель зобовязаний сплатити заборгованість.

Відповідач ОСОБА_4 належним чином умови договору не виконував, що призвело до виникнення заборгованості.

Вважаючи, що його права порушуються відповідачами через невиконання кредитних зобов'язань, у грудні 2016 року банк звернувся в суд з вимогою стягнути із з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору №8370/Р солідарно в сумі 90460,86грн., в тому числі: 26327,70грн.-неповернутої суми кредиту, 23280,67грн.- прострочені відсотки та 40852,49- заборгованості по пені.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 526, 530 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу у встановлений строк виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3.8. Кредитного договору передбачено обов'язок Позичальника сплачувати неустойку у вигляді пені за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів

Суд вважає, що заборгованість за кредитом в сумі 90460,86грн. ., в тому числі: 26327,70грн.-неповернутої суми кредиту, 23280,67грн.- прострочені відсотки та 40852,49- заборгованості по пені визначена позивачем безпідставно.

Відповідно до розрахунку на станом на жовтень 2016 року за вказаним договором рахується заборгованість за кредитом в розмірі 5413гривень, заборгованість за відсотками 1969,58 гривень, а разом 7382,58 гривень (а.с. 8).

Доказів, які б підтверджували основну заборгованість за кредитом, в тому числі: 26327,70грн.-неповернутої суми кредиту, 23280,67грн.- прострочені відсотки позивачем суду не надані.

Розрахунок пені банком суду не наданий.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За положенням ч.3 ст.551 ЦК України п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зменшення розміру неустойки, може бути застосована лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка та не може бути застосовано до інших сум, що нараховуються за умовами договору.

Необхідно відзначити, що ч.3 ст.551 ЦК України, чітко визначає дві умови, що можуть бути застосовані судом при зменшенні розміру неустойки - це високий розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків та наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Право на неустойку, відповідно до ст.550 ЦК України, виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконання зобов'язання. Поняття неустойки визначено ст.549 ЦК України.

Необхідно відзначити, що ч.3 ст.551 ЦК України, чітко визначає дві умови, що можуть бути застосовані судом при зменшенні розміру неустойки - це високий розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків та наявність інших обставин, які мають істотне значення.

У вирішення вказаного спору істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК суд вважає, відсутність доказів щодо наявності негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання.

Суд вважає, що основна заборгованість за кредитом становить 5413гривень, заборгованість за відсотками 1969,58 гривень, а разом 7382,58 гривень, що є обов'язковими для сплати відповідно до умов договору, а пеня за несвоєчасне повернення кредиту, яка згідно доданого до матеріалів справи нараховувалася банком складає 40852,49 грн., що значно перевищує суму основного боргу за умовами договору.

Відповідачем спростовується розмір пені, нарахований банком, що складає 40852,49 грн.

Тому суд, виходячи зі змісту ст..551 ЦК України, вважає за доцільне зменшити розмір пені до 7383.грн. на рівні розміру збитків.

Таким чином, суд визнає суб'єктивне право банку на стягнення заборгованості.

В той же час, представник відповідач у заяві настоює на застосуванні ст.267 ч.4 ЦК України, відповідно до якої, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Досліджуючи заявлену вимогу представника відповідача про відмову у позові за спливом позовної давності суд виходить з наступного.

Кінцевий термін повернення кредиту визначений договором 1 серпня 2010року.

Пунктом 3.3, 3.4 кредитного договору позичальник зобовязався сплачувати платежі щомісячно (а.с.-4).

Як встановлено судом, останню проплату по кредитній угоді відповідач здійснив 16.09.2009року.

В подальшому ніяких проплат не здійснював, тобто, почав порушувати умови угоди, які надавали позивачу право з ціллю захисту його інтересів, пред'явити позов про стягнення заборгованості по кредиту, чого зроблено не було в межах строків позовної давності.

Ніяких попереджень відповідачу про необхідність виконувати взяті на себе зобов'язання по кредитній угоді, позивач не надсилав.

Про стягнення вказаної заборгованості позивач звернувся до суду 20.12.16 року.

Загальний строк позовної давності ст.257 ЦК України визначено тривалістю 3 роки. Спеціальних строків у кредитному договорі сторони не обговорювали.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за заповзанням з визначеним строком виконання перебіг починається зі спливом строком виконання (ч.1,ч.5 ст.261 ЦК).

Початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

На думку суд право вимоги у банку виникло у жовтні 2009 року, що стверджено поясненнями представника відповідача, так убачається з розрахунків заборгованості наданими позивачем.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Крім того, щодо вимог банку до поручителя суд враховує наступне.

За змістом п.4.6 Договору поруки, визначено, що договір діє до повного виконання зобовязань по Кредитному договору№8370/Р від 14.08.08р.

Проте, на розсуд суду, дана умова укладеного договору поруки не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником або поручителем взятих на себе зобов'язань перед кредитором не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Чинним законодавством, зокрема статтями 604 - 609 ЦК України, передбачено випадки коли зобов'язання вважається припиненим без його виконання, проведеним належним чином, тому встановлення строку припинення поруки повним виконанням зобов'язанням не може розглядатись як подія, яка має неминуче настати.

З матеріалів справи вбачається і це жодна із сторін у справі не заперечує, що після настання строку виконання основного зобов'язання, тобто 1 серпня 2010 року, позивач не пред'явив вимоги до відповідача як поручителя по вищевказаному кредитному договору, а звернувся із своїм позовом лише 20 грудня 2017 року.

Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України -порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст. 559 ЦК України не є строками захисту порушеного права, а строками існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення), не дає підстав не застосовувати ч.4 ст. 559 ЦК України.

Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 21.05.2012 у справах №6-48цс 11; №6-68 цс 11; 23.05.2012, у справі №6-33цс12; 18.07.2012 у справі №6-78цс12.

Відповідно до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову.

У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 за результатами розгляду справи №6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто, упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Очевидним є те, що право вимоги у банку виникло з у жовтня 2009 року.

Натомість, як встановлено судом, відповідної вимоги до відповідача-поручителя не було.

Отже, банк звернувся до суду з відповідним позовом до поручителя лише через сім років з моменту набуття такого права.

За таких обставин вбачається безспірним факт недодержання банком умов договору поруки щодо предявлення поручителю вимоги протягом встановленого договором і законом строку про настання цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником кредитних зобовязань, а відтак суд прийшов до висновку, що договір поруки є припиненим.

У відповідності до п.3 ст.10 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У відповідності до п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням встановлених обставин позовні вимоги ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по Кредитному договору не підлягають задоволення.

Оскільки представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності, а судом встановлено, що строки позовної давності позивачем пропущені, наявні підстави для відмови у позові за спливом позовної давності.

На підставі ст.ст.252, 257, 261, 267, 549, 551, 559, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212, 214, 215, 223, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

у задоволенні уточнених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору №8370/Р відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляцiйного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі 4 вересня 2017 року.

Суддя: