САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/7073/16-ц
Провадження № 2/206/339/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" серпня 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:головуючого судді Зайченко С.В., при секретареві Щербині Є.С., Дубовик Г.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Територіальної громади в особі ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_5 про скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та акту на право приватної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_6 про скасування рішення ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20.02.2002 р. №48/27 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0932 га на імя покійної ОСОБА_7, а також Державного акту на право приватної власності на землю №038803 виданий на підставі вказаного рішення, визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0932 га, яка розташована на території Самарського району м. Дніпра по вул. Дитинства,17, мотивуючи тим, що 1/3 частина домоволодіння №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро належала ОСОБА_7 23 квітня 2001 року ОСОБА_7 померла. На підставі рішення ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20 лютого 2002 року за №48/27 на імя вже покійної ОСОБА_7 за адресою належної їй 1/3 частини домоволодіння №17 по вул. Дитинства був виданий державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0932 га. Вважає, що видача правовстановлюючого документу на імя покійної є незаконною та суперечить нормам діючого законодавства. В даний час, згідно договору дарування від 19 лютого 2002 року 1/3 частина домоволодіння №17 по вул. Дитинства в м. Дніпрі, стала належати йому. Тому з метою оформлення правовстановлюючих документів на належне йому майно, він вимушений звернутися до суду з дійсним позовом, оскільки вирішення питання про визнання права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок будівлю або споруду, що розміщені на ній відноситься до компетенції суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що її довіритель за заповітом отримала у власність 1/3 частину домоволодіння №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро, що за життя належала ОСОБА_7 Яким чином на імя покійної був виданий правовстановлюючий документ на земельну ділянку за цією адресою вона пояснити не може.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що вона є співвласником домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Дитинства,17. Ніякого відношення до спірної земельної ділянки вона не має. У неї у власності за цією ж адресою знаходиться інша земельна ділянка, яка виділялась не на підставі спірного рішення міської ради.

Представник територіальної громади в особі ОСОБА_1 міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки закон не передбачає такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на землю.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи 1/3 частина житлового будинку №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро (ОСОБА_1), належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 16.03.1979 року за реєстровим №679 та зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 19.03.1979 р. в реєстрову книгу за №2-33.

23.04.2001 року ОСОБА_7 померла (а.с.6).

Спадщину після смерті ОСОБА_7 у вигляді 1/3 частини житлового будинку №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро отримала ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.01.2002 року.

19.02.2002 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 , належну їй 1/3 частину домоволодіння №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро, що підтверджується копією договору дарування частини домоволодіння (а.с.8).

Співввласником домоволодіння №17 по вул. Дитинства в м. Дніпро та власником земельної ділянки за цією ж адресою (кадастровий номер :09:415:0034) є ОСОБА_5, що підтверджується договорами купівлі-продажу (а.с.85,87,89).

Також, як було встановлено судом після смерті ОСОБА_7, за заявою поданою від її імені, зареєстрованою 18.02.2002 року ОСОБА_1 міською радою, рішенням ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20.02.2002 р. №48/27 вже покійній ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0932 га за адресою: м. Дніпро (ОСОБА_1), вул. Дитинства,17, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.52-55).

На підставі вищезазначеного рішення на імя ОСОБА_7 був складений Державний акт на право приватної власності на землю по вул. Дитинства,17 серії І-ДП №037133 Д* №038803, код ДЗК 84108024, зареєстрований в Книзі записів державних актів за №038803 від 21.03.2002 р. (присвоєно кадастровий номер :09:415:0023) (а.с.9).

З викладеного слідує, що власниками двох різних земельних ділянок з кадастровими номерами №:09:415:0034, №:09:415:0023, різними за площами за однією адресою: м. Дніпро, вул. Дитинства,17 є ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Так, виходячи з того, що ОСОБА_7 померла ще в 2001 році, а тому ніяк не могла звертатися в 2002 році до міської ради з заявою про надання їй спірної земельної ділянки, то відповідно ОСОБА_1 міська рада приймаючи рішення про надання тоді вже покійній ОСОБА_7 земельної ділянки, у тому числі, і з видачею акту про право власності, діяла неправомірно та не у спосіб передбачений законом, оскільки у момент смерті відповідно припиняється цивільна дієздатність фізичної особи.

Таким чином, враховуючи, що факт незаконності рішення в частині передання спірної земельної ділянки покійній ОСОБА_7 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, то рішення в цій частині та державний акт про право приватної власності на землю підлягають скасуванню.

Що стосується вимог про визнання за позивачем права власності на спірну ділянку, то суд дійшов наступного.

Як розяснив в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі

відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI ( 1702-17 ).

Так, виходячи з того, що позивач набув право власності на частину домоволодіння №17 по вул. Дитинства в лютому 2002 року (на підставі договору дарування), то до нього, як до набувача могло перейти право власності на земельну ділянку на якій розміщено надбане домоволодіння та прилеглі до нього споруди лише на підставі цивільно-правових угод.

Однак, як встановлено судом, таких угод позивачем не укладалось.

З підстав передбачених на теперешній час ст. 377 ЦК України за позивачем не може бути визнано право власності на спірну земельну ділянку, оскільки відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, вищезазначена норма набула в теперешній редакції чинності з 1 січня 2010 року і зворотної сили не має, а правовідносини з приводу набуття позивачем права власності на частину домоволодіння виникли ще в 2002 році.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку.

Однак, відмова позивачу в цій частині позову не позбавляє його права набути право власності на спірну земельну ділянку в передбачений діючим законодавством спосіб

Разом з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, оскільки судом не встановлено обставин того, що вони повинні відповідати за предявленими позивачем вимогами.

У зв'язку з чим, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача ОСОБА_4 міської ради на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20.02.2002 р. № 48/27 в частині передання ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки за адресою: м. Дніпро (дніпропетровськ), вул. Дитинства,17, площею 0,0932 га, а також Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП №037133 Д* №038803 виданий на підставі даного рішення.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Самарський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Зайченко