АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гончаренко І.О.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про порушення прав споживача та позичальника, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання несправедливими умов кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №761/35577/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/9042/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про відступлення права вимоги, визнання несправедливими умови кредитного договору та договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 березня 2008 року між ним та ВАТ «СЕБ Банк» було укладено кредитний договір №1115, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 100000 доларів США строком до 13 березня 2028 року із сплатою відсотків за користування кредитом, на придбання нерухомого майна. 11 березня 2008 року для забезпечення вимог між ним та ВАТ «СЕБ Банк» було укладено іпотечний договір №1115, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності. 05 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» було укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно з яким на умовах встановлених цим договором первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає права вимоги до боржників за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення договору. В зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» набуло права вимоги за кредитним договором №1115 від 11 березня 2008 року та іпотечним договором №1115 від 11 березня 2008 року, позичальником та іпотекодавцем згідно яких є ОСОБА_2.

Також позивач вказував, що ознайомившись з договором факторингу у нього виникли сумніви щодо його відповідності чинному законодавству та дійсності.

В порушення умов договору іпотеки та Договору про відступлення права вимоги, про 5-ти денний термін повідомлення позичальника про відступлення права вимоги^первісний кредитор ВАТ «СЕБ Банк» та новий кредитор ПАТ «Фідобанк» не направив позивачу своєчасно спільне повідомлення про відступлення прав вимоги по кредитному договору №1115 від 11 березня 2008 року та іпотечним договором №1115 від 11 березня 2008 року, належним чином не повідомили про зміну всіх реквізитів Отримувача коштів по виконанню умов договору іпотеки та не направили пропозиції про підписання додаткової угоди до договору іпотеки, що є невід'ємною частиною договору при зміні сторін в зобов'язанні.

Тому позивач просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1 від 05 червня 2014 року; визнати несправедливими умови кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року та договору іпотеки №1115 від 11 березня 2008 року - п. 3.1. договору іпотеки №1115 від 11 березня 2008 року та п. 3.4.5. кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року; змінити визнані несправедливими умови кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року та договору іпотеки №1115 від 11 березня 2008 року - п. 3.1. договору іпотеки №1115 від 11 березня 2008 року та п. 3.4.5 кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року - де визначити, що так само як і позивач відповідно до п. 3.6.3. кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року банк має право відступати свої права та обов'язки лише при умові відповідного попереднього письмового погодження з позивачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про порушення прав споживача та позичальника, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання несправедливими умови кредитного договору та договору іпотеки - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача Гончаренко І.О., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Фідобанк», проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 березня 2008 року між позивачем та ВАТ «СЕБ Банк» було укладено кредитний договір №1115, згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 100000 доларів США строком до 13 березня 2028 року із сплатою відсотків за користування кредитом на придбання нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-15).

Відповідно п. 4.1. договору виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується - іпотекою, предметом якої є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Крім того, з метою забезпечення умов виконання кредитного договору, 11 березня 2008 року між позивачем та ВАТ «СЕБ Банк» було укладено іпотечний договір №1115, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 березня 2008 року приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Олефіренко JI.M. за реєстровим номером №1055 (а.с. 16-19).

Відповідно до п. 3.1. Договору іпотеки №1115 від 11 березня 2008 року та п. 3.4.5 кредитного договору №1115 від 11 березня 2008 року банк має право відступати свої права та обо'язки (здійснити відступлення права вимоги або переведення боргу) частково або повністю за договором та іншими фінансовими документами без додаткового погодження з позивачем.

05 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» було укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно з яким на умовах встановлених цим договором первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає права вимоги до боржників за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення договору. В зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» набуло права вимоги за кредитним договором №1115 від 11 березня 2008 року та іпотечним договором №1115 від 11 березня 2008 року, позичальником та іпотекодавцем згідно яких є ОСОБА_2 (а.с. 53-58).

ПАТ «Фідобанк» не мало змоги повідомити позивача про заміну кредитора, оскільки, як вбачається з повідомлення прес-служби Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», починаючи з 27 березня 2014 року поштові відправлення, які направлені УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотньому напрямку (а.с.76).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч. 5 ст. 5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги.

У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як вбачається з Договору відступлення прав вимоги від 05 червня 2014 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Вендор», даний Договір було укладено між фінансовими установами.

Передання ж права вимоги, згідно з ч. 1 ст. 512 ЦКУ, є одним із способів заміни кредитора в зобов'язанні. Причому така операція не може бути як самостійне зобов'язання, а лише як похідна операція з основного зобов'язання.

Зобов'язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦКУ).

Відповідно до п.п. 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ іззмінами та доповненнями відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргутретьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору

або без такої компенсації.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІУ кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ).

Статтею 514 ЦКУ визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю юридичною природою Кредитний договір - це самостійне зобов'язання, оскільки регулюється відокремленим масивом правових норм, потребує участі особливого суб'єкта права - банківської установи, стосується мобілізації та розміщення виключно грошових коштів. Взаємні права та обов'язки сторін Кредитного договору виникають з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами.

Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

У відповідності до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У відповідності до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавств, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди, тощо), суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів про порушення його прав як при укладанні кредитного договору так і при укладанні договору про відступлення права вимоги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: