Справа №475/47/17 22.08.2017 22.08.2017 22.08.2017
Провадження №22-ц/784/1775/17
Категорія 53 Єдиний унікальний номер № 475/47/17
Номер провадження № 22ц/784/1775/17
Головуючий у І інстанції Вадовська А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Прокопчук Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Лептугою С.С. ,

За участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

представника відповідача Клис Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» про визнання недійсним наказу про звільнення, зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку,

В С Т А Н О В И Л А :

23 січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ "Миколаївобленерго" про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Уточнюючи позовні вимоги просив визнати недійсним наказ про його звільнення, змінити формулювання звільнення, вказавши у рішенні іншу причину звільнення: п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 20 серпня 2007 року він був прийнятий відповідачем на роботу електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації. Працював на Костянтинівській ГЕС Арбузинського району Миколаївської області.

11 січня 2017 року йому та іншим працівникам ГЕС у відділі кадрів ПАТ "Миколаївобленерго" було повідомлено про необхідність подання заяви про звільнення з ПАТ "Миколаївоблененрго" за власним бажанням у зв'язку з переходом у розпорядження нових власників Костянтинівської ГЕС, де звільнені працівники і будуть працевлаштовані. Він написав заяву про звільнення за власним бажанням і в той же день отримав трудову книжку із записом про звільнення.

Наказом № 39-к від 11 січня 2017 року його було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

В подальшому йому та іншим звільненим працівникам Костянтинівської ГЕС було запропоновано самим домовлятися про працевлаштування у нового власника.

Анулювати свою заяву про звільнення позивачу не вдалось, оскільки наказ про його звільнення вже був підписаний, запис про звільнення внесений до трудової книжки. Копію наказу він отримав 21 січня 2017 року за своєю письмовою заявою.

Вважав наказ про звільнення незаконним, оскільки у відповідача відбулась реорганізація виробництва у вигляді вибуття Костянтинівської ГЕС з його складу, а тому його слід було звільнити з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП.. Звільнятися за власним бажанням він не хотів. Просив про задоволення позову (а.с. 1, 28-29).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 5 липня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову (а.с. 64-69).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення по справі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги (а.с. 71-72).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача просила відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду слід частково скасувати, задовольнивши апеляційну скаргу частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 20 серпня 2007 року позивач ОСОБА_2 прийнятий електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації у філію ВАТ ЕК "Миколаївобленерго" Арбузинського району; 18 квітня 2011 року ВАТ "Миколаївобленерго" перейменоване у ПАТ "Миколаївобленерго".

11 січня 2017 року позивач власноруч на ім'я генерального директора ПАТ "Миколаївобленерго" написав заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 11 січня 2017 року. На вказаній заяві наявні резолюції про її погодження відповідальними працівниками.

Наказом №39-к про припинення трудового договору від 11 січня 2017 року ОСОБА_2 на підставі поданої заяви звільнено з роботи з підстав, передбачених ст.38 КЗпП України. З наказом позивач 11 січня 2017 року ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі.

Того ж 11 січня 2017 року позивач надав ПАТ "Миколаївобленерго" письмову заяву, в якій просив надати йому копію наказу про його звільнення та відповісти на ряд питань у письмовій формі, в тому числі і на питання щодо того, що йому перед звільненням не була запропонована рівнозначна посада.

18 січня 2017 року відповідач направив позивачеві копію наказу про його звільнення та повідомив про відсутність підстав для пропонування позивачеві перед звільненням іншої посади, зважаючи на його звільнення за власним бажанням, а не за ініціативою працедавця. Копію наказу позивач отримав 21 січня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося відповідно до вимог закону. Суд також прийшов до висновку про те, що доказів реорганізацію у відповідача суду не надано.

Але з висновками суду можна погодитись частково.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тобто дана стаття передбачає дві групи випадків, за яких працівник вправі вимагати розірвання трудового договору без встановленого законом двотижневого строку, а роботодавець, зобов'язаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Зі справи вбачається, що в заяві позивача про звільнення з роботи від 11.01.2017 року будь-які поважні причини не зазначені (а.с. 17).

За таких обставин у відповідача відповідно до вимог закону не було права та обов'язку для звільнення позивача з роботи 11.01.2017 року.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, в зазначеній частині слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в частині визнання наказу про звільнення недійсним.

Вирішуючи питання щодо законності та обгрунтованності рішення суду першої інстанції в частині вирішення інших позовних вимог (зміна формулювання причин звільнення та виплата вихідної допомоги) колегія суддів виходить з наступного.

У роз'ясненнях, які містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями), зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язує звільнення.

Як свідчать матеріали справи відповідачем не вирішувалось питання про звільнення позивача з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП. За таких обставин у суду не було правових підстав робити висновки відносно того, мала місце реорганізація чи скорочення штату робітників у відповідача чи не мала. Але оскільки в цілому висновок суду щодо відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог вірний, його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу в цій частині без задоволення .

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 704,00 грн. (1408 : 2) (а.с.78).

Керуючись ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання наказу про звільнення недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним наказ № 39-к від 11 січня 2017 року Публічного Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» про припинення трудового договору з ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного Акціонерного Товариства «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 00 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді