АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Хоменко М.О.- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_8, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 травня 2017 року,

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним.

Посилається на те, що вказаний договір було укладено із порушенням вимог ст. ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних осіб» та ст.177 СК України, за відсутності дозволу органу опіки та піклування, з порушенням його прав та законних інтересів на вказане спірне житло, як малолітньої дитини, на момент укладення договору дарування, 11 листопада 2011 року 11/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Зазначає, що вказане житлове приміщення з 2008 року є єдиним місцем проживання, а також місцем проживання його брата - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сестри - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, права яких також порушено.

Справа № 727/5911/16-ц Провадження №22-ц/794/775/17 Категорія21

Головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М. Доповідач Кулянда М.І.

Посилається на те, що на момент укладення спірного договору його мати - ОСОБА_2 зняла дітей з реєстрації квартири № 3 житлового будинку АДРЕСА_1, однак фактичним місцем проживання як його, так і інших дітей і батьків є саме вказана квартира, незважаючи на те, що діти були перереєстровані до житлового будинку АДРЕСА_1, який на період реєстрації вже перебував в іпотеці ПАТ «Полтавакондитер», яка фактично є чинною.

Зазначає, що у 2014 році його мати ОСОБА_2 повторно зареєструвала дітей в спірну квартиру по АДРЕСА_1, яка є єдиним їх житлом.

Просив, визнати недійсним договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що складають квартиру № 3, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, посвідченого 12 листопада 2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., реєстраційний № 11168 та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що складають квартиру № 3, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, посвідченого 12 листопада 2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., реєстраційний № 11168 - недійсним.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_8, подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спірний договір дарування 11/100 частин житлового будинку, право на користування якого мав позивач було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, на момент укладення спірного правочину позивач не мав у користуванні іншого житла і у його власності жодного житлового приміщення не було. Інших придатних для проживання житлових приміщень, які б належним чином гарантували житлові права та законні інтереси дитини, у власності батьків не було та на даний момент немає.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року, згідно свідоцтва про народження його батьками є: ОСОБА_11 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Згідно договору дарування від 03 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В., вбачається, що ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_2 12/100 частин житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2, на підставі приватної спільної часткової власності належить 12/100 житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в житловому будинку літери А квартири №3 (а.с.21).

12 листопада 2011 року між матір'ю позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що складають квартиру №3, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_8, на підставі приватної спільної часткової власності належить 11/100 частин житлового будинку №3, загальною площею 163,10 кв.м. та житловою площею 76,70 кв.м. (а.с.22).

Судом встановлено, що у вказаному будинку зареєстровані та проживали позивач ОСОБА_7, його брат ОСОБА_9 та мати ОСОБА_2 з червня 2008 року по 29 грудня 2016 року, а сестра позивача, ОСОБА_10, з жовтня 2012 року по 29 грудня 2016 року (а.с.183).

Вищенаведені докази повністю узгоджуються із показами допитаних в судовому засіданні, в якості свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_2, які пояснили, що з 2008 року проживають у спірному будинку, а також продовжували проживати в ньому і після укладеного правочину з ОСОБА_8 та користуватися спірним приміщенням

Про те, що ОСОБА_7, його брат ОСОБА_9 та мати ОСОБА_2 проживали у спірній квартирі підтверджується довідкою КЖРЕП №6 від 17 листопада 2014 року (а.с.19) та довідкою КЖРЕП №6 від 28 жовтня 2014 року (а.с.64).

З копій квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_11 сплачувала за газопостачання ПАТ «Чернівцігаз» з жовтня 2012 року по травень 2013 р. (а.с.61,188), водопостачання (а.с.187), спожиту електроенергію (а.с.189), що підтверджується розрахунковою книжкою за водокористування та водовідведення, особовий рахунок №3807.

Із довідки Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 №01-23/611 від 07 жовтня 2016 року підтверджено, що ОСОБА_7, ОСОБА_9 навчались у Чернівецькій ЗОШ №5 в 6 «А» та 1 «А» класах, відповідно у 2011/2012 навчальному році та проживали АДРЕСА_1 (а.с.99-100).

Згідно довідки служби у справах дітей Чернівецької міської ради №1/1496 від 06 жовтня 2016 року вбачається, що виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування, дозвіл на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування, яким мають діти, в квартирі АДРЕСА_1, не надавався, рішення не приймалось (а.с.101).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-214цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На підставі наведених доказів, що містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що на момент укладення договору дарування 11/100 частин житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 постійно проживав позивач ОСОБА_7, якому станом на дату укладення вказаного договору, 12 листопада 2011 року, було 12 років.

В силу положень ст.6 СК України позивач на момент укладення спірного договору був малолітньою дитиною.

Також станом на 12 листопада 2011 року у спірному житловому приміщенні проживав 7-річний брат позивача, ОСОБА_9 та його батьки, ОСОБА_2 та ОСОБА_11

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування позивач не мав у користуванні іншого житла і у його власності жодного житлового приміщення не було. Інших придатних для проживання житлових приміщень, які б належним чином гарантували житлові права та законні інтереси дитини, у власності батьків не було та на даний момент немає.

Отже, враховуючи, що спірний договір дарування 11/100 частини житлового будинку, право на користування якого мав позивач було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих , що пов'язані з його недійсністю.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірний договір дарування укладено без отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, права на користування яким мав ОСОБА_7, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання такого договору дарування недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт безпідставно посилається на порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, помилково стверджуючи, що має місце преюдиційність вже раніше прийнятих судових рішень у справі №727/11132/14-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та її дітей: ОСОБА_7. ОСОБА_9. ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстрації та виселення, а також у справі №727/1160/15-н за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування 11/100 частин житлового будинку недійсним.

Так, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Так, у справі №727/1160/15-ц позивачем була ОСОБА_2, а відповідачем - ОСОБА_8, предмет позову - визнання договору дарування 11/100 частин житлового будинку недійсним. Як на підставу позову позивачка посилалася на те, що між нею та ОСОБА_8 фактично було укладено не договір дарування, а договір іпотеки, волевиявлення на укладення договору дарування вона не мала, договір уклала за збігом тяжких обставин. Вказані обставини не були підтверджені і в задоволенні позову відмовлено. ОСОБА_7 не брав участі у вказаній справі, жодних обставин щодо позбавлення (обмеження) його житлових та майнових прав, а також порушення вимог закону в частині необхідності дозволу органу опіки та піклування на укладення спірного договору та неприпустимості обмеження (позбавлення) дитини прав на житло сторонами не заявлялися та судом не досліджувалися.

Відтак, обставини, які були предметом дослідження у справі №727/1160/15-ц та у справі, шо розглядається, є різними. Крім того, обставин щодо фактичного місця проживання ОСОБА_7, протягом 2008-2016 років, відсутність у нього іншого місця проживання на момент укладення спірного договору судом не встановлювалися. Також вказані обставини не встановлювалися щодо ОСОБА_2, а саме щодо її місця проживання протягом 2008-2016 років.

У справі №727/11132/14-н позивач ОСОБА_8 звернулася із позовом до ОСОБА_2 та її дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстрації та виселення.

У вказаній справі були заявлені, як підстава позову, та досліджувалися обставини щодо реєстрації та проживання ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 після укладення спірного договору дарування, а саме, станом на 2014 рік, у спірному житловому приміщенні, чим останні спричиняли перешкоди в користуванні житлом ОСОБА_8.

Жодних обставин, які стосуються фактичного місця проживання ОСОБА_7 та членів його сім'ї, протягом 2008-2016 років, а також щодо відсутності у ОСОБА_7 права на інше житлове приміщення на момент укладення спірного договору дарування, відсутність у власності батьків іншого житлового приміщення, яке б могло гарантувати його право на житло на рівні не нижчому за відчужене, відсутність дозволу органу опіки та піклування на відчуження спірного житлового приміщення, а також порушення прав та законних інтересів ОСОБА_7 у вказаній справі не заявлялися, судом не досліджувалися та не встановлювалися.

Більше того, у справі №727/11132/14-ц не було заявлено зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування із підстав, які заявлені у справі, що розглядається.

Отже, твердження апелянта щодо наявності тотожності обставин та суб'єктного складу у справі №727/1160/15-ц , №727/11132/14-ц та у справі, що розглядається є безпідставними.

Крім того, до участі у справі залучено осіб, які не брали участі у справі №727/11132/14-ц, - третіх осіб без самостійних вимог Службу у справах дітей та приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О..

З письмових пояснень приватного нотаріуса та пояснень його представника, а також наданих ним копій матеріалів нотаріальної справи встановлено, що станом на момент укладення спірного договору дарування дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла не надавався, у всіх документах нотаріальної справи (договір дарування, заява ОСОБА_2 про відсутність прав дітей на житло) вказана одна і та ж адреса фактичного проживання ОСОБА_2 (матір позивача) - квартира АДРЕСА_2, при цьому, наявність дітей у ОСОБА_2 не встановлено належним чином, хоча вони вказані у паспорті громадянина України ОСОБА_2, адреса проживання дітей, в силу ст.29 ЦК України нотаріусом перевірена не була, та на підставі ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» не був належним чином перевірений факт існування права дітей на користування спірним житлом, зважаючи на фактичне проживання їхньої матері ОСОБА_2 у спірному будинку, станом на дату укладення договору дарування.

Щодо посилань апелянта на те, що в ухвалі Апеляційного суду Чернівецької області від 04 листопада 2015 року у справі №727/11132/14-ц, на підставі ст.405 ЦК України зроблено висновок про те, що зміна власника житла є юридичним фактом, що тягне втрату колишнім власником та членами його сім'ї права користування зазначеним приміщенням і в такому разі забезпечення прав неповнолітніх не має правового значення, то, по - перше, вказана ухвала була скасована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 27 січня 2017 року та направлено справу на новий розгляд до Апеляційного суду Чернівецької області, у зв'язку із неправильним застосуванням ст.405 ЦК України, по - друге, вказані висновки суду ґрунтуються на інших підставах та на іншому предметі позову, тим більше, в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України висновки суду преюдиційного значення не мають, преюдиція властива виключно встановленим обставинам. Разом з тим, якраз і втрата позивачем як членом сім'ї власника житла права користування житлом, у зв'язку із його відчуженням та зміною власника, членом сім'ї якої він не є, і є основною підставою позову, оскільки саме втрата дитиною права користування спірним житловим приміщенням є підставою для констатації порушення прав дитини на житло.

Твердження апелянта про те, що рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року у справі №727/11132/14-ц вже частково виконане, оскільки позивачів знято з реєстраційного обліку, то у вимозі про зняття відповідачів у вказаній справі із реєстраційного обліку апеляційним судом відмовлено, оскільки рішення про зняття з обліку суд не вправі вирішувати - це компетенція уповноважених органів. У вказаному рішенні від 15 квітня 2015 року задоволено лише одну вимогу - виселити відповідачів і на даний час рішення про виселення не виконане, оскільки його виконання зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі №6-6240ск-17 (№727/11132/14-ц).

Щодо посилання скаржника на порушення судом першої інстанції принципу «гех judicada» (принцип остаточності рішення суду), то для застосування вказаного принципу за даних обставин не має юридичних підстав, виходячи з наступних підстав.

Наводячи визначення принципу остаточності судового рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Брумареску проти Румунії» апелянт не дослідив правової природи та практичного застосування вказаного принципу у наведених справах.

Так, у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res iudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Суд одноголосно постановив, що мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

У справі «Брумареску проти Румунії» суд зробив два важливі висновки:

-по-перше, зауважив, що подача нового позову тим самим позивачем до того самого відповідача щодо того самого предмету є порушенням принципу rex iudicata;

-по-друге, порушенням вказаного принципу є відсутність чітко визначеного строку оскарження (опротестування) судового рішення.

Таким чином, порушення принципу гех iudicata має місце в наступних випадках:

1) щодо строків оскарження судового рішення - відсутність поважних причин для поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили:

2) щодо суб'єктно - предметної складової - подача позову тим самим позивачем до того самого відповідача з тих самих підстав щодо того самого предмету.

Разом з тим, у справі, що розглядається процесуальний статус сторін є абсолютно інший ніж у справі М727/11132/14-Ц, заявлено інші обставини та є інший предмет позову, тому вирішення даного спору судом першої інстанції по суті відповідає вимогам ст.55 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а саме, судом вирішено спір по суті щодо порушених прав та законних інтересів позивача - визнано недійсним договір дарування 11/100 частин житлового будинку, право користування яким мала дитина, з підстав відсутності дозволу органу опіки та піклування на відчуження житла, у зв'язку із повним позбавленням дитини права на користування вказаним жилим приміщенням та відсутністю іншого жилого приміщення, яке б за своїм юридичним статусом та житловими умовами було не гіршим за відчужене, всупереч вимогам ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних осіб. cm.cm.17,18 Закону України «Про охорону дитинства»», ст.177 СК України.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено клопотання про витребування матеріалів наведених вище цивільних справ є необгрунтованим, оскільки в силу вимог ст.ст.57,58,60,137 ЦПК України, заявляючи (витребовуючи) певний доказ сторона повинна вказати, які обставини такий доказ підтверджує чи спростовує. Разом з тим, у письмовому клопотанні представника ОСОБА_8 не міститься посилань, на підтвердження яких саме обставин витребовуються матеріали попередніх справ та які саме докази у вказаних матеріалах справи слід суду дослідити. Отже, судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні клопотання у зв'язку із необґрунтованістю. Разом з тим, судом було залучено до справи рішення судів у попередніх справах та у судовому засіданні їх досліджено.

Також судом першої інстанції законно відмовлено в долученні до матеріалів справи касаційної скарги у справі №727/11132/14-ц, оскільки така скарга не може містити преюдиційних обставин, не є позовною заявою, яка б могла свідчити про тотожність позовів та не є доказом в розумінні ст.57 ЦПК України у справі, на підставі якого можуть бути встановлені обставини, які мають значення для справи, що розглядається.

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_8 на те, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою доводи з приводу наявності на момент укладення спірного договору дарування від 12 листопада 2011 року у позивача житла, то це не відповідає дійсності, оскільки в рішенні суду зазначено, що доводи представника відповідача-2 відхилено, у зв'язку із відсутністю у позивача іншого зареєстрованого чи фактичного місця проживання станом на момент укладення спірного договору дарування.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-214цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЩІК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відтак, відсутність у дітей як зареєстрованого так і фактичного місця проживання у житловому приміщенні не надає права користуватися таким житлом. Водночас, фактичне місце проживання дитини у житловому приміщенні в силу ст.405 ЦК України підтверджує право користування житлом..

Як вбачається із доказів, наведених у матеріалах справи, єдиним фактичним місцем проживання позивача протягом 2008-2016 років було спірне житлове приміщення по АДРЕСА_1

Щодо посилань представника відповідача-2 на наявність у позивача права користування житлом у с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області, оскільки за вказаною адресою зареєстрований батько позивача ОСОБА_11, то відповідно до довідки виконкому Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області №661 від 03 квітня 2017 року, яка міститься в матеріалах справи, власником домогосподарства по АДРЕСА_3 є ОСОБА_15, в якому зареєстровані та проживають: власник ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_16 та донька ОСОБА_17, син ОСОБА_11 зареєстрований, але не проживає.

Згідно з довідки виконкому Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області №673 від 05 квітня 2017року позивач ОСОБА_7 був знятий з реєстрації 14 травня 2008 року з АДРЕСА_1 де проживає по даний час.

Згідно з довідкою виконкому Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області №674 від 05 квітня 2017р. батько позивача ОСОБА_11 зареєстрований в селі Михальча Сторожинецького району Чернівецької області, але фактично з 1998 року не проживав та на даний час не проживає у вказаному селі.

Отже, на момент укладення спірного договору дарування позивач ОСОБА_18 не мав права користування житлом в с.Михальча Строжинецького району Чернівецької області, оскільки не був у ньому зареєстрований та фактично не проживав і на даний час права користування даним житлом не має. Доказів фактичного проживання позивача разом із батьком у с.Михальча Сторожинецького району Чернівецької області, як станом на момент укладення спірного договору, так і після його укладення не доведено. А докази, що містяться в матеріалах справи однозначно свідчать, що позивач разом із матір'ю та братом проживав АДРЕСА_1.

Щодо посилань представника відповідача-2 ОСОБА_8 на наявність іншого житла по АДРЕСА_4 яке перебуває у власності батька позивача, то на момент укладення спірного договору дарування у вказаному житловому приміщенні ні позивач, ні батько позивача зареєстрований не був та докази фактичного проживання їх в ньому відсутні. Оскільки, позивач в силу ч.4 ст.29 ІІК України, ст.405 ІІК України зареєстрований не був та фактично не проживав, а тому не міг набути права користування вказаним будинком до та на момент укладення спірного договору дарування.

Більше того, відповідно до інформаційної довідки №7493529 з Єдиного державного реєстру (міститься в матеріалах справи) вказаний будинок з 05 серпня 2011 році по сьогоднішній день перебуває в іпотеці у ПАТ «Полтавакондитер», реєстраційний номер обтяження 11471243 і на час укладення спірного договору дарування 12 листопада 2011 року вже був переданий в іпотеку. Крім того, на вказаний будинок накладено кілька арештів: 10 жовтня 2011 року, реєстраційний номер обтяження 1703274; 10 лютого 2012 року, реєстраційний номер обтяження 12151814; 12 листопада 2012 року, реєстраційний номер 13235952.

Реєстрація місця проживання позивача в іпотечному будинку по АДРЕСА_5 була здійснена його матір'ю, через півроку, після укладення спірного договору дарування, разом з тим, фактичним місцем проживання залишалося спірне житло по АДРЕСА_1

Даючи пояснення як свідок, ОСОБА_2 зазначила, що реєстрація по АДРЕСА_6 була вимушеною, оскільки вона була на 5 місяці вагітності і на облік її не ставили, оскільки не мала місця реєстрації. Разом з тим, місце проживання вона не змінювала і увесь час проживала у спірному житловому приміщенні по АДРЕСА_1 що також підтверджується наданими нею квитанціями про оплату житлово-комунальних платежів, протягом 2011 - 2014 років по АДРЕСА_1 Також особисто нею виготовлявся проект на газовий котел по АДРЕСА_1

Отже, реєстрація дітей в іпотечному житлі після набуття таким житлом статусу предмета іпотеки не створює для дітей жодних гарантій щодо недоторканості житла і таке право користування є незахищеним з огляду на правовий статус предмета іпотеки.

З приводу доводів апелянта щодо наявності у позивача житла в с. Єзупінь Тисменицького Івано-Франківської області, то слід зазначити наступне.

Відповідно до довідки Єзупінської селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області №234 від 15 березня 2017 року, то позивач ОСОБА_20 зареєстрований з 29 червня 2017 року по АДРЕСА_7, але за вказаною адресою не проживає. Вказаний будинок належить на праві власності ОСОБА_19

Як пояснили в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 реєстрація позивача за вказаною адресою пов'язана виключно із вступом в університет у 2016 році (довідка з місця навчання міститься в матеріалах справи), необхідністю отримання приписного свідоцтва (військового квитка), як умова вступу до військової кафедри в університеті.

Отже, судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановлено відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення договору дарування від 12 листопада 2011 року, а також відсутність факту придбання іншого житла, яке б за своїм юридичним статусом та умовами проживання було не гіршим за відчужене, що є порушенням вимог ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

Судді (підписи) О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна

З оригіналом згідно: