АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/8768/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бугера О. В.
Провадження № 22-ц/790/4513/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря - Леськів Е.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ПАТ УкрСиббанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14.04.2008 року з Додатковою угодою №1 від 29.04.2009 року та Додатковою угодою №2 від 14.05.2009 року. За умовами договору відповідач отримав кредит в розмірі 170370,00 доларів США та зобовязався його повернути у встановлені строки відповідно до умов договору. Зазначений договір був забезпечений шляхом укладання договорів поруки з відповідачами ОСОБА_4 за № П-0/1 від 14.04.2008 року, та ОСОБА_5 за № П-0/2 від 14.04.2008 року. За умовами укладених договорів поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник. Станом на 11.08.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_3 по поверненню кредитних коштів становить 69733,44 доларів США (з яких 68747,54 дол. США - кредитна заборгованість, проценти 985,60 дол. США) та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 73365,47 грн. У звязку з наведеним позивач просить стягнути з відповідачів на його користь солідарно суму заборгованості за кредитним договором та сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про захист прав споживача шляхом визнання юридичного факту та визнання правочину недійсним. Просив встановити юридичний факт того, що поточний рахунок № 7400 МФО 351005, відкритий Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», не належить фізичній особі споживачу ОСОБА_3 та визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.04.2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначав, що запропонований банком договір не містить істотних умов, обовязкових для такого роду договорів, передбачених вказаними нормативними актами, зокрема, щодо всіх складових та розміру витрат споживача у звязку з виконанням кредитних зобовязань, щодо сукупної вартості кредиту для споживача та абсолютного значення його здорожчання для споживача, щодо реальної (ефективної) процентної ставки за кредитом. Ці, приховані банком дані, формують дійсну вартість (ціну) фінансової послуги, їх відсутність при проведенні переддоговірної роботи та в чіткому вигляді в тексті договору призвели до необізнаності споживача щодо реальної ціни фінансової послуги, а отже було порушено право позичальника на вільне волевиявлення. Ознайомившись з розрахунком позовних вимог банку позичальник зрозумів, що не укладав угоду на умовах, які в дійсності випливають із змісту кредитного договору. Серед іншого від позивача було приховано, що виконання зобовязань за кредитним договором шляхом внесення коштів на поточний рахунок для погашення кредитних зобовязань буде супроводжуватись стягненням комісійної винагороди банка з кожної внесеної на рахунок суми коштів, а зараховані гривневі кошти будуть перераховуватись в валюту кредиту за комерційним курсом відповідача, а не офіційним курсом НБУ. Ці витрати утворюють прихований додатковий дохід банку та відповідно приховані додаткові витрати споживача, які збільшують сукупну вартість кредиту та реальну відсоткову ставку за кредитом для споживача. Також зазначав, що ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» не узгоджували в письмовій формі наведені істотні умови надання послуги банківського рахунку № 7400, отже договір банківського рахунку не є укладеним, а відповідно до цього поточний рахунок №7400 не є таким, що належить ОСОБА_3

Надалі позивачем по зустрічному позову ОСОБА_3 до суду було подано заяву про зміну підстав зустрічного позову в частині вимоги про встановлення факту що має юридичне значення, в якій позивач зазначає, що на поточні рахунки в національній валюті фізичних осіб-резидентів зараховуються кошти виключно в національній валюті, а на поточні рахунки в іноземній валюті фізичних осіб - резидентів відповідно зараховується іноземна валюта згідно коду класифікатора валюти, визначеного в номері поточного рахунку. Таким чином, для отримання кредиту в доларах США Позичальнику мав бути відкритий в АКІБ «Укрсиббанк» поточний рахунок в доларах США; а для внесення гривневих коштів на виконання кредитних зобовязань - поточний рахунок в національній валюті. За умовами Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.04.2008 року, передбачено валюта, а саме: долар США, яка має літерний код - ІІБО, та тризначний цифровий код - 840. Згідно Додатку №1 до договору банківського рахунку: Банк відкриває Клієнту: поточний рахунок у національній валюті; поточний рахунок у доларах США, які мають один і той же номер - № 7400, що суперечить ст. 1067 ЦК України та нормам «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою правління НБУ від 12.11.2003р. за № 492 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 року за № 1172/8493. Фактично згідно укладеного договору банківського рахунку для ОСОБА_3 був відкритий лише один рахунок в гривні. Таким чином посилання позивача в первісному позові на операції за рахунком № 7400 в доларах США є безпідставний. Рахунок № 7400 в доларах США згідно вимог чинного законодавства не існує, отже не може належати ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3М та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.04.2008 року, що складається з кредитної заборгованості в розмірі 68747,54 долари США, заборгованості за процентами в розмірі 985,90 доларів США, а всього в сумі 69733 (шістдесят девять тисяч сімсот тридцять три) долара США 44 центи та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту в розмірі 73365 (сімдесят три тисячі триста шістдесят пять) гривень 47 копійок в солідарному порядку. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.04.2008 року, що складається з кредитної заборгованості в розмірі 68747,54 долари США, заборгованості за процентами в розмірі 985,90 доларів США, а всього в сумі 69733 (шістдесят девять тисяч сімсот тридцять три) долара США 44 центи та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту в розмірі 73365 (сімдесят три тисячі триста шістдесят пять) гривень 47 копійок в солідарному порядку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» в повному обсязі та про задоволення його зустрічного позову в повному обсязі.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_3 підписав договір на умовах, які ним не погоджувалися, тобто з порушенням його волевиявлення, умови кредитного договору, а саме п. 1.5 не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_3 не відкривався рахунок в іноземній валюті. Позивачем за первісним позовом не було надано доказів, які підтверджували факт належності певного валютного рахунку ОСОБА_3 У звязку із чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки рахунок відповідача є гривневим, та грошові кошти зараховуються на нього за діючим на час повернення рахунку курсом валюти. Також судом не було надано жодної оцінки змісту ліцензії Банку № 7, Дозволу № 75-2 та Додатку до нього від 19.11.2002 року. Також, посилається на те що експертним дослідженням від 22.04.2016 року було встановлено, що інформація викладена в кредитному договорі не відповідає фактичним даним вартості кредиту для споживача. Однак судом не було взято до уваги вказаним висновок експерта, вказавши, що висновки експерта ґрунтуються на припущеннях. Також, висновок суду про те, що додатковими угодами до кредитного договору не змінено обсяг відповідальності поручителів не відповідає обставинам справи та спростовується елементарним арифметичним розрахунком.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", перейменованим на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в сумі 170370,00 доларів США, з терміном повернення не пізніше 13.04.2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 13,35% річних./а.с.6-12/

Відповідно до п.1.2.2. Договору позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до Договору, але не пізніше 13.04.2018 року./а.с.7, 13-15/

В забезпечення вимог за вказаним кредитним договором, 14.04.2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4, а також між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 було укладено договори поруки, згідно з якими поручителі взяли на себе зобовязання відповідати перед банком у тому ж обсязі, що й ОСОБА_3, за всіма зобовязаннями останнього за відповідним кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій./а.с.25-28/

29.04.2009 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0, та 14.05.2009 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №2 до Договору про надання споживчого кредиту № 0, якими були змінені строки сплати платежів за зобовязаннями./а.с.16-24/

Кредит надавався шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 740 у Банку, МФО 351005.(п.1.1, п. 1.5. Договору)./а.с.6-7/

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Так, ст. 6, ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз*яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця, поквартально тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (пункт 3.2).

Пунктом 3.3. Правил зобовязано банки зазначити в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобовязань споживача. які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Суд першої інстанції правильно застосував зазначені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні кредитного договору позивачу не було надано всю необхідну інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та всю необхідну інформацію, котра передбачена умовами Закону України «Про захист прав споживачів», про незаконність надання кредиту в іноземній валюті - не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Укладений між сторонами кредитний договір з додатковою угодою відповідає чинному цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, повну і детальну інформацію про права і обов'язки його учасників, порядок отримання і повернення кредиту, розмір платежів, відповідальність сторін.

Судом враховано п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, у якому роз'яснено, що відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що оспорюваний договір укладений між сторонами 14 квітня 2008 року, тобто до набрання Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI законної сили.

З огляду на те, що відповідно до ст. 58 Конституції України закон не має зворотної сили в часі, укладення між сторонами вказаного договору не суперечить закону, бо станом на 2008 рік не було законодавчого обмеження на укладення кредитних договорів в іноземній валюті.

Статті 47 та 49 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Також, згідно із ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка діяла на час укладення сторонами кредитного договору операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Аналогічні роз'яснення містить п. 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, згідно з яким банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена пп. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного кредитного договору ПАТ УкрСиббанк» мав відповідну генеральну ліцензію та дозвіл, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 цієї статті.

Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи міститься висновок експертного економічного дослідження №1 від 22.04.2016 року /а.с.4-17 т.2/, згідно якого в кредитному договорі № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року, як на час його укладання, так і на час внесення до нього змін і доповнень (у т.ч. відповідних додатках), відсутнє посилання щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, повної вартості кредиту, а також інших фінансових зобов'язань споживача, з наведенням зокрема значення реальної процентної ставки, що не відповідає вимогам постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Виходячи з наданих для дослідження документів та згідно вихідних даних договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.04.2008 року, з урахування всіх витрат споживача, в тому числі витрат на страхування, на курсові різниці, на розрахунково-касове обслуговування, інших: реальна (ефективна) відсоткова ставка складає 15,63%; повна вартість кредиту - 654072,60дол.США; абсолютне здорожчання кредиту - 134214,41 дол. США. Отже, річна процентна ставка, що встановлена в кредитному договорі № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року становить 13,35%, а розрахунково визначена реальна ставка відсотку становить 15,63%, що на 2,28% (15,63-13,35) більш ніж в зазначеному Кредитному договорі № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року. Крім того, в кредитному № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року, як на час його укладання, так і на час внесення до нього змін і доповнень (у т.ч. відповідних додатках), відсутнє посилання щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, повної вартості кредиту, а також інших фінансових зобов'язань споживача, з наведенням зокрема значення реальної процентної ставки, що не відповідає вимогам постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Згідно наданих документів, сума загальних фактичних витрат ОСОБА_3 у зв'язку з виконанням обов'язків за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року станом на час проведення експертизи складає 123162,60дол.США, в тому числі: проценти по кредиту - 113514,78дол.США; пеня - 626,36дол.США; страхування майна - 5266,13 дол. США; комісія банку та податки - 98,04 дол.США; курсова різниця 637,29 дол. США.

Згідно висновку експертного економічного дослідження №4 від 16.08.2016 року, з урахуванням додаткових витрат (комісія за надання кредиту, страхування, послуги нотаріуса, оцінка майна) зазначених в наданих ПАТ «УкрСиббанк» документах, розмір реальної відсоткової ставки за кредитним договором № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року, розрахований у Висновку експертного економічного дослідження № 1 від 22.04.2016 року збільшиться на 0,91% та складатиме 16,54%. В наданій на дослідження Довідці-розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_3 на 11.08.2015 за кредитним договором №00 від 14.04.2008, складеної ПАТ «УкрСиббанк», погашення ОСОБА_3 частини кредиту на суму 12905,53 грн., що на дату погашення та з урахуванням крос-курсу валют НБУ 5,05 складає 2555,55 доларів США, а з урахуванням крос-курсу валют ПАТ «УкрСиббанк» 4,94 складає 2612,45 доларів США згідно квитанції №96 від 14.04.2008 року не враховано. Неврахування при розрахунку заборгованості суми погашення частини кредиту призводить до зменшення суми заборгованості по ньому та нарахування внаслідок цього більшої суми процентів. Це в свою чергу збільшує загальну вартість кредиту для споживача.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції обґрунтовано, із наведенням відповідних мотивів з якими погоджується колегія суддів критично поставився до експертного висновку, надав оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи у їх сукупності.

Так, дійсно існує розбіжність між значеннями реальної процентної ставки, яка вказана у кредитному договорі та яка вказана у висновку експертного дослідження, але ж такі розбіжності виникли з об*єктивних обставин, які пояснюються представником позивача, та жодним чином не свідчать про введення ОСОБА_3 в оману, чи про здійснення банком нечесної підприємницької практики, та не встановлюють наявність обставин для визнання кредитного договору недійсним з вказаних підстав, не спростовують правильність розрахунку заборгованості, наданого представником ПАТ УкрСиббанк».

Зокрема, кредитним договором передбачена процедура купівлі/обміну валюти на міжбанківському валютному ринку, обумовлені валютні ризики. Отже конвертація валюти за комерційним курсом банку із певною курсовою різницею не суперечить умовам договору та вимогам закону.

Доводи відповідача про те, що банк приховав від позичальника повну та об*єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, судова колегія вважає безпідставними.

Всі істотні умови, передбачені ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами - містяться в кредитному договорі, додаткових угодах та графіках погашення кредиту, з якими ОСОБА_3 погодився підписавши їх.

Невключення в розрахунках заборгованості комісії, сплаченої ОСОБА_3 на оплату основного боргу відповідає умовам договору.

Згідно п.5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1. цього Положення).

Розмір заборгованості по кредиту підтверджений випискою по особових рахунках ОСОБА_3 в яких міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитними договорами за даними балансу.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах. Встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі ч. ч. 1,3 ст. 1054 , ч. 1 ст. 1055 ЦК України ).

Відповідно до ст. ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобовязання може бути забезпечене неустойкою (пенею), розмір якої визначається умовами договору. За нормами ст. ст. 549, 550 ЦК України право на неустойку у кредитора виникає у випадку порушення боржником виконання зобовязання незалежно від наявності у кредитора збитків.

За нормами ст. 1048-1050 ЦК України, позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором, а позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві в строк та в порядку, визначеному зобовязанням.

Судом першої інстанції правильно визначені розмір заборгованості та валюта суми стягнення.

Судом перевірено розрахунок заборгованості за кредитним договором від 14.04.2008 року, наданий позивачем (а.с. 40-51), який є прийнятним, відповідає умовам договору та вимогам закону, ОСОБА_3 обґрунтованих заперечень, щодо розміру цієї заборгованості не надав. Із зазначеного розрахунку та відомостей про рух коштів на рахунку боржника, крім іншого, вбачаються нараховані суми, дата та сума погашення відсотків, дата та сума погашення тіла кредиту, тобто зрозумілі суми надходження та їх віднесення на погашення складових заборгованості.

Представник відповідача наполягає, що для ОСОБА_3 був відкритий лише гривневий рахунок, у зв*язку з чим просить встановити відповідний юридичний факт.

Між тим, відкриття валютного рахунку ОСОБА_3 договором кредиту не передбачено, ПАТ УкрСиббанк» на протилежному не наполягає, отже встановлення такого юридичного факту окремим судовим рішенням є зайвим, не буде мати юридичного значення.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції не оскаржують.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбаченихст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_1