Дата документу 01.09.2017
Справа № 320/5047/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2017 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Колодіної Л.В.,
при секретарі - Прозоровій Т.О.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради Запорізької області про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом,
В судове засідання зявились позивачка та її представник, які наполягали на задоволенні позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради Запорізької області в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивачку через померлу ОСОБА_4. Позивачка є тіткою ОСОБА_6. ОСОБА_7 (матір померлої ОСОБА_6) є рідною сестрою позивачки. Будинок, який знаходиться по вул. Малюги, 36 в м. Мелітополі, належить померлій ОСОБА_6.
Через неявку відповідача у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення.
Суд, заслухав доводи позивача, представника позивача, пояснення свідка, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_8) В.Б. народилась 03 грудня 1938 року, її батьками у довідці ОСОБА_3 міського ЗАГС № 1581 зазначені: батько ОСОБА_8, мати ОСОБА_9 /а.с.10/.
20 вересня 1959 року позивачка ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_9) В.Б. уклала шлюб зі ОСОБА_10 та змінила прізвище з «Немченко» на «Скидан», про що свідчить свідоцтво про одруження серії ІІ-ЯР № 872902 /а.с.9/.
Також, судом встановлено, що у позивачки була старша сестра ОСОБА_11, 1919-1920 років народження, однак відповідно до довідки Державного архіву Запорізької області № 01-32/Г-0662 від 06 квітня 2017 року актовий запис на народження ОСОБА_11 відсутній, оскільки метрична книга Свято-Троїцької церкви с. Кизияр Таврійської (з липня 1920 року Олександрівської) губернії за 1920 рік на зберігання до Державного архіву Запорізької області не надходила /а.с.11/.
Як вбачається зі свідоцтва про народження, серії І-ЖС № 264884, у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 02 квітня 1941 року народилась донька ОСОБА_4 /а.с.7/.
21 листопада 1983 року помер ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-ЖС № 277459 /а.с.19/.
08 січня 2001 року померла ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 195878 /а.с.8/.
Також, 27 липня 2016 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 359209 /а.с.6/.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Позивачка є спадкоємцем пятої черги. Інші спадкоємці відсутні.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Позивачка звернулась до ОСОБА_3 міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в звязку з відсутністю документів, які стверджують родинні стосунки з померлою, також в звязку з відсутністю документів, які підтверджують реєстрацію нерухомого майна, а саме земельної ділянки у встановленому законом порядку та відсутності правовстановлюючого документу на будинок, що підлягає успадкуванню /а.с.15/
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_3 державної нотаріальної контори від 03 жовтня 2001 року, зареєстровано в реєстрі за № 3-2307, а також копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 січня 2006 року ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок № 36 по вул. Малюги в м. Мелітополь Запорізької області /а.с.12,13/.
Відповідно до ст. 202 ЗК України, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулювання відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України «Про землеустрій», «Про оцінку земель», «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», «Про захист персональних даних», інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Згідно ст. 5 цього Закону ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру. Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону. Державний земельний кадастр є державною власністю. Внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Забороняється вимагати для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом.
Стаття 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказує, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Адміністратором Державного земельного кадастру є державне підприємство, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Державного земельного кадастру, відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист відомостей, що містяться у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для державної реєстрації прав власності є рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав.
Відповідно до положень ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Пунктом 2 Постанови КМ України № 449 від 02 квітня 2002 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.
Згідно з п. 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України 2001 року, громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12).
Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.
Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
Згідно положень норм чинного законодавства, право на отримання дубліката правовстановлюючого документа на нерухоме майно належить власнику даного майна, отже вирішити дане питання в позасудовому порядку не є можливим, оскільки власник майна помер.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини 2 статті 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Також, згідно розяснення наведеного у листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 29, 182, 328,1216-1218, 1258, 1262, 1268, 1269, 1296 ЦК України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 3, 11, 15, 57, 60, 80, 174, 179, 212-215,223, 224-227 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради Запорізької області про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом задовольнити в повному обсязі:
Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1), є рідною тіткою ОСОБА_4, яка померла 27 липня 2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: Л.В. Колодіна