Справа № 522/2485/16-ц
Провадження № 2/522/3881/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Іскрич В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Української спілки глухих до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Одеського виробничого обєднання «Електрик», третя особа: ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.02.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Одеського виробничого обєднання «Електрик», третя особа: ОСОБА_3, та згідно позовних вимог у останній редакції просив суд:

визнати недійсним договір короткострокової оренди кімнати №21 по вулиці Сегедській, 7-а м. Одеси, укладеного з 28.08.2012 року по 28.09.2012 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з ОВП «Електрик» зі змінами в договорі вартості оренди на 400 гривень в місяць, а терміном проживання у приміщенні до 31.12.2012 року, вчиненого без згоди позивача власника вказаного приміщення, що не відповідає вимогам закону про недопущення заселення приміщення особами протилежної статі для сумісного проживання;

виселити тимчасово мешкаючих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кімнати №21 гуртожитку по вулиці Сегедській 7-а м. Одеси недійсному договору короткострокової оренди, а також у звязку із закінченням терміну їх тимчасового проживання з 28.08.2012 року по 31.12.2012 року, що вселились та проживають в спірній кімнаті без згоди позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що договір короткострокової оренди кімнати №21 по вулиці Сегедській, 7-а м. Одеси, укладений з 28.08.2012 року по 28.09.2012 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з ОВП «Електрик» був вчинений без згоди власника вказаного приміщення, вказаний договір не відповідає вимогам закону про недопущення заселення приміщення особами протилежної статі для сумісного проживання, що в свою чергу є підставою для визнання договору недійсним. Також позивач вказує, що він є власником спірного приміщення та відповідачі без його згоди самовільно вселились до спірної кімнати, що порушує його законні права та інтереси.

У судовому засіданні представник позивача вказаний позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник Одеського виробничого обєднання «Електрик» до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, згідно наданої суду письмової заяви позовні вимоги визнає та просить розглядати справу за його відсутності.

Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи прийшов до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У позові про виселення та визнання договору найму житлового приміщення недійсним, позивач посилається на те, що він є власником спірного житла і долучив до матеріалів справи договір дарування від 12.05.1998 року, яким Одеське виробниче обєднання «Електрик» подарувало частину гуртожитку по вул. Сегедської, б.7а у м. Одеса своєму засновнику Українському товариству глухих.

Пізніше позивач надав постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.10.2008 р., якою за Українським товариством глухих визнано право власності на частину будівлі (гуртожитку) № 7 а по вул. Сегедська м. Одеси, яка складається з: частки 1-го поверху, що складається з 5-ти приміщень, розташованих з лівого боку від входу до гуртожитку, 6-ти приміщень, розташованих між кухнею та драбинним пролітом, підсобними приміщеннями: бойлерної, 2-х драбинних пролітів, кладовки, коридорів, пральної, душової, туалету, кухні, 2-го, 3-го, 4-го поверхів з усіма жилими та підсобними приміщеннями (відповідно до технічного паспорту)

Між тим, з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками житла за адресою: вул. Сегедська, б.7а, м.Одеса є ОСОБА_4 ( на підставі договору купівлі-продажу №292 від 16.02.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Л.) та ОСОБА_3 (на підставі мирової угоди б/н від 11.05.2010 року).

Також рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31.10 2014 року, встановлено, що у господарському віданні обєднання «Електрик» перебуває гуртожиток за адресною: вул. Сегедська, б.7а, м. Одеса, у звязку з чим, вони і розпорядились, як наймачі надавши житло відповідачам у користування.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст. ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб ( аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року). .

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб й лише в межах заявлених ним позовних вимог та на підставі доказів сторін й інших осіб які беруть учать у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Однак, в матеріалах справи відсутні законі підстави та докази, які би підтверджували права власності позивача на будівлю за адресою: вул. Сегедська, б.7а, м. Одеса, а також підстави його набуття.

З наданих документів суду не вбачається, у чому саме полягають порушення прав Української спілки глухих, позивачем не надано суду належних допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що його права та свободи взагалі будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не навів доказів у чому полягають порушення його прав, та яким чином зареєстроване право власності на приміщення №505 за вищевказаною адресою зачіпає його права та інтереси.

Отже, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав суду достатніх доказів про порушення або оспорювання його права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.

Щодо посилань позивача на недійсність договору найму кімнати №21 укладеного між ОВК «Електрик» та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28.08.2012 року по 28.09.2012 року відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обовязків, є договори та інші правочини.

Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон повязує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності.

Правочин, укладений з порушенням умов, визначається законодавством недійсним, тобто не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Суд неодноразово розяснював позивачу ст. 10, 57, 60, 131, 137 ЦПК України та просив позивача надати примірник спірного договору найму, проте позивач зазначив, що не має можливості надати суду вказаний договір. За таких обставин, суд позбавлений можливості надати належну правову оцінку спірному договору оренди.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Української спілки глухих.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 169, 179, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, 15-16 ЦК України, п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Української спілки глухих до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Одеського виробничого обєднання «Електрик», третя особа: ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ю. Бойчук