АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати договір №742 на експлуатацію та обслуговування від 15 грудня 2005 року, укладений між сторонами недійсним з моменту укладення.

Справа №759/17451/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/9003/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В обґрунтування позовних вимог посилаєася на те, що 15 грудня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено зазначений вище договір, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов'язки по зберіганню та охороні транспортного засобу в гаражі, встановленого на земельній ділянці, відведеній відповідачу на праві дострокової оренди, а позивач зобов'язувалась вносити щомісячні внески та експлуатаційні витрати за надані послуги. Умови договору виконувались до 2009 року. У грудні 2008 року вона продала свій автомобіль, проте, незважаючи на відсутність охоронного майна, відповідач продовжував стягувати кошти. Згодом вона дізналася, що при укладенні спірного договору, відповідач ввів її в оману щодо обставин договору, що мають істотне значення, зокрема, на момент підписання договору підприємство не мало права на укладення договору, оскільки земельна ділянка на праві дострокової оренди відповідачу не відводилась, дозвіл на надання послуги з охорони та обслуговування напівпідземних гаражів відсутній, відповідно до видів діяльності підприємства, ліцензія або дозвіл на здійснення охоронної діяльності не надавався. Крім того, майно, яке підлягало охороні відчужено третій особі, а тому відпала потреба у його зберіганні та охороні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанці/ норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18 березня 2004 року затверджено проект відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів на АДРЕСА_1, в довгострокову оренду на 25 років (а.с. 47).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 28 березня 2006 року, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_1, площею 40,20 кв.м., який розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 (а.с. 10).

15 грудня 2005 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідач СП «Партнер» уклали договір №742 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 1.1 якого СП «Партнер» бере на себе обов'язки по зберіганню і охорони транспортного засобу, а власник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних розрахунків з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони (а.с. 97).

У відповідності до п.3.1 договору ОСОБА_5 зобов'язана не пізніше 10 числа кожного місяця вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячного розрахунку, проте розмір внесків може змінюватись у відповідності до п. 2.3 даного договору у разі зміни в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комунального податку, росту цін на матеріали та ремонт у тому числі проведення державою індексації доходів, що впливають на вартість експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Відповідно до листа Ліцензійної палати України від 28 травня 1998 року, діяльність гаражних кооперативів, пов'язана з охороною власності членів кооперативу не ліцензується (а.с. 45). Позивач сплачує земельний податок за земельну ділянку: АДРЕСА_1, площею 0,3952 га, заборгованість по земельному податку відсутня (а.с. 49-50).

Відповідно до ч. 2 ст. 977 ЦК України, за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Статтею 978 ЦК України зазначено, що за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови).

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки посилання, що умови оскаржуваного договору вводять позивача в оману, щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними, достовірних доказів обману з боку відповідача щодо істотних умов договору, позивач суду не наддала.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: