№ 336/3712/17
пр. № 2/336/2044/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Брагіній І.В., за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, вказавши, що 21.01.2017 року між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 1200 доларів США строком до 01.05.2017 року. Натомість обовязку з повернення позики ОСОБА_2 не виконав. у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у 31220,84 гривень, що еквівалентно 1200 доларам США, 3% річних за період часу з 02.05.2017 року по 05.07.2017 року у сумі 87,04 гривень, а також судовий збір.

В судовому засіданні позивач на позові наполягав, вказуючи, що ОСОБА_2 звернувся за позикою з метою придбання автомобілю, вказуючи, що після продажу автомобілю поверне грошові кошти, натомість у визначений строк ОСОБА_2 позику не повернув, що змусило позивача звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, пояснивши, що дійсно між сторонами був укладений договір та він зобовязався до 01.05.2017 року повернути позивачеві 1200 доларів США, натомість у звязку з неможливістю продажу автомобілю не зміг кошти повернути вчасно.

В подальшому сторони звернулись до суду з клопотанням про подальший розгляд справи за їх відсутності, позивач наполягав на заявлених вимогах, відповідач вказував на визнання позову, наслідки визнання позову йому зрозумілі.

При вивченні наданих доказів судом встановлено наступне.

21.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у сумі 1200 доларів США, а ОСОБА_2 у свою чергу зобовязався повернути позичені кошти в строк до 01.05.2017 року.

Статтею 61 ч. 1 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_2 визнано, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, що підтверджено письмовою розпискою від 21.01.2017 року, яка написана відповідачем власноруч, грошові кошти ним були отримані та в визначений договором строк не повернуті, тож вищевказані факти визнані сторонами та не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи пояснення сторін у судовому засіданні, визнані сторонами обставини та текст дослідженої розписки, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, яким притаманні ознаки договору позики, що у свою чергу обумовлює обовязок відповідача повернути отримані кошти та виконати інші зобов'язання, що випливають з умов договору або норм чинного законодавства.

При вирішенні вимог про стягнення 3% річних, суд виходить з наступного.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи розяснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначеної суми.

Правильність здійсненого позивачем розрахунку відповідачем не заперечувалась.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсягу.

З урахуванням вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.01.2017 року в сумі 31220, 84 гривень (тридцять одну тисячу двісті двадцять гривень 84 коп), 3% річних в сумі 87,04 гривень (вісімдесят сім гривень 04 коп).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 гривень (шістсот сорок гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк