АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №620/229/17 Головуючий суддя І інстанції Огієнко Д. В.
Провадження № 22-ц/790/4159/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів найму (оренди)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою заступника прокурора області Мельника О.В. на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 17 травня 2017 року по цивільній справі за позовом заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області Дальока М.С. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_3, Зачепилівської районної державної адміністрації Харківської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 17 травня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник прокурора області Мельник О. в апеляційній скарзі просить його скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилався на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, ст.ст. 212-215 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Не заперечуючи підстав заявленого прокурором позову про недійсність договору оренди землі від 08.11.2004 року, укладеного між Зачепилівською РДА Харківської області та громадянином ОСОБА_3 та повернення його у власність держави, прокурор вказав, що суд помилився із застосуванням наслідків спливу позовної давності, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки не з'ясував підставу для його застосування, порушення прав або охоронюваних інтересів держави, а також - дату, коли позивач дізнався або повинний був дізнатися про порушення державних прав чи інтересів. У справі відсутні докази обізнаності позивача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про існування спірного договору оренди земельної ділянки від 08.11.2004р. При цьому прокурор послався на правову позицію, яка викладена Верховним Судом України у постанові від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15 і додатково зазначив, що здійснюючи представництво держави згідно до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про те, що прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, - у разі звернення до суду в інтересах держави у прокурора, який є позивачем, початок перебігу позовної давності обчислюється з часу, коли право на звернення до суду як позивача виникло у відповідного прокурора, оскільки він є особою в розумінні ст. 256 ЦК України.

Оскільки прокурор дізнався про незаконність спірного договору у лютому 2017 року у ході вивчення офіційних даних Зачепилівської районної ради про стан затвердження нормативно-грошової оцінки земель району, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з вказаного моменту. На підтвердження своєї правової позиції прокурор також послався на постанову Верховного Суду України від 20.08.2013 року у справі № 3-18гс13 за позовом прокурора Малинівського району м. Одеси в інтересах Фонду державного майна України та ВАТ «Холдингова компанія «Краян»» до ТОВ «Юг-Сервіс-06» та ПП «Ліардон» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги. Крім того, згідно до внесених Законом України від 18.09.2012р. № 5288 до ЦПК України змін, які набули чинності 01.12.2012р., прокурору надано право виступати самостійним позивачем, а відтак визначено й окреме обчислення строку позовної давності, тому раніше 01.12.2012р. не може обчислюватися строк позовної давності саме для прокурора. Аналогічного правого висновку дійшов Вищий Господарський Суд України у постанові від 30.09.2015р. у справі 910/3723/15, яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 16.12.2015р.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст. 305 ЦПК України за відсутності всіх учасників судового засідання, належним чином повідомлених про апеляційний розгляд справи, перевіривши згідно до ст.. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди було укладено 08.11.2004 року між Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області та відповідачем, фізичною особою ОСОБА_3 У подальшому спірний договір оренди було у встановленому порядку зареєстровано у Зачепилівському відділі реєстрації ХРФ ДП ЦДЗК 06.12.2004р. за № 105, тобто від моменту державної реєстрації до звернення прокурора з позовом про визнання договору недійсним минуло понад 12 років.

Оскільки прокурор не відмовляється від підстав розглянутого судом позову, не оспорює незаконність укладення спірного договору оренди, заявленої в якості підстави спірного договору оренди землі і в цій частині він не оскаржує рішення районного суду, то відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд в цій частині оскаржене рішення суду не перевіряє.

Що стосується застосування передбачених у ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у спорі, на підставі чого суд першої інстанції відмовив у позові, то колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому судом першої інстанції було вірно застосовано правову позицію, викладену у Постанові судової палати у цивільних і кримінальних справах Верховного Суду України від 29.10.2014р., прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-152цс14, яка є подібною до справи, що розглядається, внаслідок чого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у вказаній постанові зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Колегія суддів погоджується з тим, що компетентні державні органи мали об'єктивну можливість дізнатися про існування та зміст спірного договору, один примірник якого зберігався у державному органі реєстрації, з дати його державної реєстрації, 06.12.2004р., від якої на день звернення до суду з позовом минув значний час, 12 років.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне використати правову позицію, викладену у Постанові судової палати у цивільних і кримінальних справах Верховного Суду України від 16.09.2015, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-68цс15, яка в питаннях застосування позовної давності за зверненням прокурора до суду є подібною до справи, що розглядається, внаслідок чого відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у цій постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, Верховний Суд України в цій постанові вказав, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Тому на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Колегія суддів також застосовує у даному випадку правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-178 цс15 по справі за позовом прокурора в інтересах Бучанської міської ради Київської області до фізичної особи про стягнення відновної вартості зелених насаджень, в якій Верховний Суд при застосуванні норм права стосовно наслідків спливу позовної давності за позовом прокурора про захист державних інтересів, статей 256, 261 ЦК України, вказав, що строк позовної давності є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

При цьому прокурор, який за законом діє не у власних, а у державних інтересах, навіть з огляду на те, що він має право подати позов у випадку не виконання відповідним уповноваженим органом держави свого обов'язку звернення до суду, не набуває статусу самостійного позивача за вимогами в інтересах держави, для якого по іншому визначається позовна давність. Такий висновок ґрунтується на тому, що державний інтерес у поновленні законності в орендних відносинах повинний узгоджуватися із принципом належного врядування і правової визначеності, якому відповідають положення закону про позовну давність, що є елементом конституційного принципу верховенства права, ст. 8 Основного Закону.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що була чинна на момент виникнення порушення прав держави) місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Згідно ст. 9 вказаного Закону державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснювала Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом, зокрема: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, при з'ясуванні пропорційності втручання у захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. право постійного користування на земельну ділянку, Європейський суд постався на своє рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 69, згідно до якого у контексті скасування через шість років помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» при виправленні своєї помилки покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно.Крім того, повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу (п.п. 71, 73 вказаного рішення Європейського суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України»).

Таким чином, органу (особі) до повноважень якого на момент державної реєстрації спірного договору належав контроль у сфері земельних відносин, про існування спірного договору достовірно стало відомо 06 грудня 2004 року. Держава, як учасник цивільних правовідносин (ч.2 ст. 2 ЦК України) може діяти у цивільних правовідносинах лише через свої повноважні органи, які від цього дня мали можливість перевірити спірний договір на предмет його відповідності вимогам чинного законодавства України та вжити відповідних заходів реагування. При цьому не має значення система та організаційно - правова форма повноважних органів держави. Увесь цей час Прокуратура України мала можливість реалізувати свої повноваження, визначені законом України «Про прокуратуру» щодо захисту в суді інтересів Держави. Проте, протягом строку позовної давності, який сплинув 06 грудня 2007 року, Держава в особі своїх повноважних органів, в тому числі, органів Прокуратури, своє право не реалізувала.

Виходячи з наведеного обґрунтування суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання прокурора на те, що заявлений ним орган, що уособлює Державу у сфері контролю земельних відносин, створено лише 01 січня 2013 року і тому цьому органу не було відомо про наявність спірного договору повністю суперечить наведеній вище правовій позиції Верховного суду України у справі №6-152цс14, оскільки прокурор виступив на захист не цивільно - правових інтересів цього органу, а Держави, яка в особі відповідних контролюючих державних органів безперервно здійснювала свої повноваження у спірних правовідносинах стосовно укладення, реєстрації договору оренди та контролю за законним використанням наданої в оренду земельної ділянки, у тому числі органи прокуратури, особовий склад яких сформовано з професійних юристів. При цьому прокурор не надав доказів на спростовування вказаного висновку суду першої інстанції.

Таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростовують, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,ст.308, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора області Мельника О.В. відхилити.

РішенняЗачепилівського районного суду Харківської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії