Справа № 462/878/16 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/2216/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб - Автогаражного кооперативу «Самокат», Державної реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - про визнання недійсними і скасування свідоцтва та розпорядження, а також визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_2 Вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що ОСОБА_2 за власні кошти побудував у 1993-1995 р.р. гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», що знаходиться на вул. Кульпарківській 222-б у м. Львові. З часу побудови позивач постійно одноособово користувався і користується цим гаражем, оплачує внески, послуги, виконує необхідні поточні ремонти. Вказує на те, що позивачем, у відповідності до розпорядження Залізничної районної адміністрації №945 від 16.10.03 року було оформлено право власності на спірний гаражний бокс, однак свідоцтво про право власності було оформлено на ОСОБА_4, оскільки він був членом Автогаражного кооперативу «Самокат».

В судове засідання окрім позивача та його представника решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представника) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що від представника третьої особи АК «Самокат» до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу та клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, відмовляючи в задоволенні позову та посилаючись, зокрема, на ст. 392, ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України, п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та правові позиці Верховного Суду України, викладені у постановах, що винесені у справах №6-244цс14 від 18.02.2015р., №6-318цс15 від 24.06.2015р., виходив з того, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №316 від 17.11.1992 року та ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №118 від 13.07.1993 року є членами кооперативу «Самокат».Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №945 від 16.10.2003 року ОСОБА_4 оформлено право приватної власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в товаристві індивідуальних забудовників та експлуатації гаражів «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б.Як вбачається із довідки, виданої Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №6/5080 від 11.08.2003 року та довідки Товариства індивідуальних забудовників та експлуатації гаражів «Самокат» №96 від вересня 2002 року, що ОСОБА_4 є членом автогаражного товариства «Самокат»», розташованого на вул.Кульпарківська, 222б у м.Львові та йому належить гаражний бокс НОМЕР_1 ряд 4, побудований на відведеній товариству земельній ділянці згідно рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №215 від 23.03.1993 року, введений в експлуатацію в 1998 році.Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу гаражу ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 цегляний гараж з підвалом НОМЕР_2 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б.Окрім цього, згідно матеріалів позову за ОСОБА_2 закріплено гаражний бокс НОМЕР_3, за який він, також сплачує експлуатаційні внески.Суд звертає увагу на те, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надає квитанції до прибуткового касового ордеру №494 від 17.10.2001 року, №530 від 06.02.2002 року, №545 від 13.09.2002 року, НОМЕР_2 від 16.03.2001 року, №319 від 02.09.1994 року, №326 від 22.07.2003 року, №1769, №5, №144 від 18.07.1995 року, №237 від 23.10.1995 року, які не мають відношення до поданого позову, оскільки підтверджують сплату експлуатаційних внесків за гаражний бокс НОМЕР_2, який належав позивачу на праві власності і був в 2003 році ним проданий. При цьому квитанції до прибуткового касового ордеру №160, №191, №230, №496, №1537, №500, №627, №202 сплачувались за гаражний бокс НОМЕР_1 від імені відповідача ОСОБА_4, що й засвідчено в графах касових ордерів «Прийнято від». Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірним гаражним боксом. Доказів у розумінні вказаних норм процесуального права, позивачем ОСОБА_2 суду не надано. Що стосується заявлених позовних вимог про визнання недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б, та розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №945 від 16.10.2003 року в частині оформлення права власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б, то зважаючи на те, що судом не встановлено порушення прав, вчинення неправомірних дій відповідача по відношенню до позивача, то вимога про визнання за ОСОБА_2 одноособово права власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б є безпідставною і не може бути задоволена.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Як вбачається із позовної заяви, письмових заяв та скарг позивача, а також його пояснень у судовому засіданні, - посилаючись на те, що він особисто збудував спірний гараж, оформлення права власності на який розпочав відповідач та сплачує за користування таким плату, просив задовольнити його позов про: визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Кульпарківська, 222-б; визнання недійсним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №945 від 16.10.2003 року в частині оформлення права власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул. Кульпарківська, 222-б; визнання за ОСОБА_2 одноособово права власності на гаражний бокс НОМЕР_1 в Автогаражному кооперативі «Самокат», за адресою: м.Львів, вул.Кульпарківська, 222-б.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім цього, згідно ст. 331 ЦК України, 1. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, соба, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Крім цього, згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

Також, згідно п. 10 цієї ж Постанови, 10. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи наведені норми закону та їх роз'яснення колегія суддів вважає, доводи позивача у позовній заяві та апеляційній скарзі безпідставними та такими, що вірно не були взяті до уваги судом першої інстанції при розгляді справи.

Так, як вбачається із матеріалів справи відповідачем було розпочато оформлення права власності на спірний гараж, а саме отримано розпорядження Залізничної районної адміністрації №945 від 16.10.2003 року. Крім цього, про належність такого об'єкту відповідачу свідчать довідки ТІЗЕГ «Самокат» та ЛОДК БТІ та ЕО а.с. 138, 139 та технічний паспорт на збудований гараж а.с. 140-141.

Крім цього, із наведених довідок також вбачається, що вказаний об'єкт на праві власності ні за ким не зареєстрований та свідоцтво про право власності на такий об'єкт не видавалось.

Також, із ряду доказів вбачається, що будівництво гаражу, ділянка під будівництво якого виділена відповідачу, - здійснював позивач (зокрема, лист ТІЗЕГ «Самокат» а.с. 4, рахунки фактури за будівельні матеріали а.с. 18-21, квитанції про оплату за користування гаражем НОМЕР_1, від імені відповідача).

Однак факт будівництва гаражу, оплату за його користування від імені іншої особи, тощо не свідчить про набуття позивачем права власності на гараж, ділянка під будівництво якого надана відповідачу, а також оформлення права власності на який розпочато на іншу особу та належність якого іншій особі (відповідачу) не оспорюється.

Що стосується посилання позивача на набуття права власності на гараж за набувальною давністю, то такі посилання теж не слід вважати підставними, оскільки слід вказати що володіння позивачем гаражем відповідача не слід вважати добросовісним так як він, заволодівши гаражем знав та не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, оскільки позивачу достовірно відомо, що такий об'єкт оформлений за відповідачем та у нього відсутні правові підстави на набуття такого.

Крім цього, вказаний об'єкт на праві власності ні за ким не зареєстрований, що слід вважати унеможливлює визнання право власності на такий об'єкт як об'єкт права власності за будь-ким, в тому числі і позивачем за набувальною давністю. Так, такий об'єкт не слід вважати нерухомим майном. Так як правовстановлюючі документи на такий об'єкт - відсутні, зокрема, і свідоцтво про право власності, про визнання якого недійсним та скасування заявлена одна із вимог. Відсутність свідоцтва про право власності на спірний гараж визнав у судовому засіданні і сам позивач.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра