АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовомПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПиватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 18 липня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Договором передбачена можливість зміни розміру процентної ставки та інших тарифів.

Банк свої зобовязання за кредитним договором та угодою виконав в повному обсязі, натомість відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Посилаючись на вказані обставини та умови договору, позивач просив стягнути звідповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором, що утвориласястаном на 31 жовтня 2016 року, у розмірі 33 503 грн 87 коп., яка складається із заборгованості: 2 772 грн 89 коп. за кредитом, 25 539 грн 37 коп. за процентами, 3 120 грн з пені, 500 грн штраф (фіксована частина), 1571 грн 61 коп. штраф (процентна складова)

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи,

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, з урахуванням норми ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

Це згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача штрафів, відмови у задоволенні позову в цій частині та зміни рішення суду в частині обсягу задоволення вимог про стягнення заборгованості з процентів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення указаним нормам повністю не відповідає.

У справі встановлено, що 18 липня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві (а.с.5- 31).

За умовами кредитного договору відповідач зобовязався щомісячно сплачувати відповідні платежі за договором. Сторонами визначено, що сплата процентів здійснюється щомісяця до 25 числа. Розмір щомісячних платежів визначено сторонами як 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що внаслідок невиконання умов договору станом на 31 жовтня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту склала 2 772 грн 89 коп., що стверджується розрахунком (а.с.4).

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення процентів у розмірі 25 539 грн 37 коп., суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на праві банку збільшувати розмір процентів, що передбачено пунктом 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Рішення в указаній частині не відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам:

1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;

2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;

3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст. 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Проте у спірному випадку банк передбачив у договорі умови, які встановлюють односторонню зміну умов договору, й фактично надають йому право змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку.

Така умова в силу норми ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України є нікчемною.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання відповідачем відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

Відповідно до чч. 1, 3 ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У звязку з наведеним та з огляду на нікчемність відповідної умови договору щодо зміни розміру процентної ставки, правила ч. 3 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні з визначення розміру заборгованості за процентами, виходячи із встановленої договором ставки 30 % на рік (2,5 % на місяць) за весь період виникнення заборгованості, а не 34,80 % річних (за період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року) та 43, 20 % (за період з 1 квітня 2015 року 31 жовтня 2016 року) як про це просив банк.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до тарифів, що були чинними на час укладення договору, базова процентна ставка на місяць складає 2,5 % та нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік (а.с.6-7).

Такий метод нарахування процентів передбачений п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість зі сплати процентів виникла за період з 30 серпня 2013 року по 31 жовтня 2016 року.

Розрахунок банком процентів за період з 30 серпня 2013 року по 31 серпня 2014 року проведено виходячи із ставки 30% річних.

Згідно розрахунку розмір процентів за вказаний період складає 1501 грн 46 коп.

Встановлено, що сукупний розмір заборгованості за кредитом, починаючи з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2016 року складав 2 772 грн 89 коп.

Отже, виходячи з указаного розміру заборгованості, процентної ставки (30%), визначеного кредитним договором методу розрахунку процентів (з розрахунку 360 днів на рік), кількості днів, за які нараховуються проценти (792 дні (122+365+305), розмір заборгованості за процентами, що підлягає стягненню з відповідача за період з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2016 року складає 1830 грн 11 коп. (з розрахунку: 2772,89*30/100* 792/360 = 1830,11).

За весь період (30 серпня 2013 року по 31 жовтня 2016 року заборгованість зі сплати процентів складає 3 331 грн 57 коп. (1501,46+ 1830,11).

Саме указаний розмір заборгованості за процентами, а не 25 539 грн 37 коп., як безпідставно визначив банк, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Виходячи зі змісту позовних вимог, умов кредитного договорувбачається, що банком заявлено вимоги про стягнення пені, вимоги про стягнення комісії в суді першої інстанції не заявлялися, а сума заборгованості, зазначеної у колонках розрахунку як пеня та комісія, складається лише із пені.

Розмір пені позивачем нараховано відповідно до Тарифів, які за умовами договору є змінними.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності нарахування пені.

Суд першої інстанції помилково назвав указані суми як комісія, а тому за наслідками зміни судового рішення указана складова боргу підлягає перейменуванню.

Задовольняючи частково позов банку в частині стягнення з відповідача штрафів: фіксованої частини у розмірі 500 грн та процентної складової у розмірі 1 378 грн., суд першої інстанції виходив з правомірності вимог банку у цій частині.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що дає підстави вийти за межі доводів апеляційної скарги, скасувати рішення суду в указаній частині та ухвалити нове рішення у цій частині, яким у позові про стягнення штрафів відмовити.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил, як складової умов кредитного договору, передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням.

Судом першої інстанції з відповідача стягнуто пеню у розмірі 3120 грн (помилково названої як комісія) і в цій частині рішення банком не оскаржується.

Отже, стягнення з відповідача штрафів є подвійною відповідальністю і суперечить ст. 61 Конституції України.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача штрафу (процентної складової) у розмірі 289 грн 92 коп. підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким у позові слід відмовити.

Отже, на часткове задоволення апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення процентів за кредитним договором слід змінити, а в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку штрафів скасувати.

На часткове задоволення вимог про стягнення процентів з відповідача на користь банку слід стягнути3 331 грн 57 коп. заборгованості за процентами.

У задоволення позову банку про стягнення штрафів слід відмовити.

Також, слід визначити, що загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку складає 9 224 грн 46 коп., з яких: 2 772 грн 89 коп. заборгованість за кредитом, 3 331 грн 57 коп. заборгованість за процентами, 3 120 грн пеня.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача заборгованість не підлягає стягненню у звязку з тим, що вона утворилася в період його перебування у місцях позбавлення волі є безпідставними, оскільки указане не звільняє відповідача від виконання умов договору.

Відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Зокрема, з урахуванням того, що позовні вимоги банку задоволено на 27,70% з відповідача на його користь підлягає стягненню 381 грн 71 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви (з розрахунку: 1378*27,70/100).

Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору у розмірі 1515 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги, то з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави слід стягнути 1103 грн 50 коп. судового збору (1515,80*72,30/100).

На підставі наведеного та керуючись пп. 2, 3 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року в частині розміру стягнення процентів за кредитним договором змінити, а в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» штрафів скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 3 331 грн 57 коп. заборгованості за процентами.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення штрафів відмовити.

Визначити, що загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користьПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» складає 9 224 (девять тисяч двісті двадцять чотири) гривні 46 коп., з яких: 2 772 гривень 89 коп. заборгованість за кредитом, 3 331 гривень 57 коп. заборгованість за процентами, 3 120 гривень пеня.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - 381 (триста вісімдесят одну) гривню 71 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 1 103 (одну тисячу сто три) гривні 50 коп. - судового збору (з перерахуванням коштів за такими реквізитами: отримувач коштів - УДКСУ у м. Чернівці, код класифікації доходів бюджету - 22030101, код отримувача (ЄДРПОУ) - 37978173, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Чернівецькій області, код банку отримувача (МФО) - 856135, рахунок отримувача - 0002, призначення платежу - судовий збір, назва суду - Апеляційний суд Чернівецької області, код 02894728).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_2