Справа № 308/7997/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.08.2017 року вказана позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.119 ЦПК України, з зазначенням недоліків, які слід усунути, для цього був встановлений термін та розяснені наслідки невиконання ухвали судді. А саме вказано, що: відповідно до п. 9 Постанови пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Всупереч пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», яким визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) позивачем у позовній заяві власника веб-сайту http://moskal.in.ua не зазначено. У позовній заяві ОСОБА_1 та у додатках до позову відсутні дані щодо реєстрації Інтернет-видання або сторінки у передбаченому законом порядку особою, відсутні відомості про власника веб-сайту, відсутні відомості адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно ухвали без руху (резолютивна частина) зазначено про необхідність виправити зазначені недоліки заяви до 28.08.2017 року, але не більше трьох днів з дня отримання копії ухвали, з подачею її до суду в новій редакції з врахуванням вимог ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

23 серпня 2017 року на адресу суду надійшла письмова заява позивача ОСОБА_1 в якій він просить призначити праву до судового розгляду, оскільки вважає, що подана ним позовна заява про визнання інформації недостовірною, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди повністю відповідає вимогам ЦПК України, у тому числі ст.ст.118, 119, 120, 57-60, 64 ЦПК України, містить всі передбачені законом відомості, обставини та докази на підтвердження кожної вказаної у позові обставини, повністю відповідає вимогам до даної категорії справ, встановлених постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Тобто, недоліки, про необхідність усунення яких зазначено в ухвалі від 17.08.2017 року про залишення позовної заяви без руху позивачем у встановлений ухвалою суду строк не виправлені.

Частиною 2 ст.121 ЦПК України визначено, що якщо позивач у встановлений термін в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не усунув недоліки, позовна заява вважається не поданою та повертається позивачеві.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним ( Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_3 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_3 проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, суддя приходить до висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до ч.5 ст.121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

У зв'язку з наведеним, повернення заяви відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, так як після усунення вказаних недоліків заявник має право повторно звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Керуючись ст.ст. 121, 210, 293 ЦПК Україні, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди - повернути позивачу та вважати неподаною.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляють права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Закарпатської області, через Ужгородський міськрайонний суд. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_3