Ухвала

Іменем України

23 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

УмновоїО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційними скаргами ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 16 жовтня 2006 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_3) отримала кредитні кошти у розмірі 429 700 доларів США строком до 16 жовтня 2013 року зі сплатою 14 % річних. На забезпечення виконання умов цього договору банк 20 жовтня 2006 року уклав із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається із п'яти житлових будинків. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 369 196,62 доларів США, пеня - 1 863 грн. 09 коп., яку позичальник та його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2017 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки на нерухоме майно, а саме, домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається з 5 житлових будинків: літ. А, загальною площею 241,9 кв.м., житловою площею 114,1 кв.м.; літ. Б, загальною площею 174,0 кв.м., житловою площею 114,8 кв.м.; літ. 0-2, загальною площею 156,0 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м.; літ. С-2, загальною площею 227,7 кв.м., житловою площею 119,9 кв.м.; літ. Ц-3, загальною площею 266,4 кв.м., житловою площею 193,5 кв.м. та споруд, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою на рівні, визначеному відповідно до висновку судової оціночно-технічної експертизи регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області і складає 21 612 550 грн. - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року з подальшими додатковими угодами, у сумі 333 899,50 доларів США (заборгованість по кредиту - 324 404,70 доларів США, заборгованість по відсоткам - 9 494,80 доларів США) та пеня - 414 064,23 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовити.

У касаційній скарзі ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 429 700 доларів США строком до 16 жовтня 2013 року зі сплатою 14 % річних.

На забезпечення виконання умов цього договору банк 20 жовтня 2006 року уклав із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння по АДРЕСА_1, яке складається із п'яти житлових будинків. Частка ОСОБА_4 у спільній власності складає 33/100 частини, а ОСОБА_3 - 66/100 частин.

01 липня 2011 року між банком та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір про переведення боргу за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року, у результаті чого вона стала новим боржником за цим договором.

28 лютого 2013 року між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ФОП ОСОБА_3 складено акт звірення взаєморозрахунків за кредитним договором, відповідно до якого остання визнала заборгованість станом на 27 лютого 2013 року у розмірі 348 416,46 доларів США.

Пред'являючи позов, ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на червень 2014 року складає 369 196,62 доларів США, пеня - 1 863 грн. 09 коп. та яку позичальник і його поручителі, незважаючи на вимоги, не погасили.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Частиною 3 ст. 33 зазначеного Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки суду слід визначити загальний розмір заборгованості, усі складові цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, зазначити обґрунтованість їх нарахування, а також початкову ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-1168цс15 від 11 червня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно визначили розмір кредитної заборгованості з усіма її складовими, у тому числі й пені за несвоєчасну сплату процентів, розмір якої визначено у гривневому еквіваленті за останній рік по кожному простроченому платежу, та початкову вартість майна відповідно до висновку судової оціночно-технічної експертизи Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області від 22 липня 2016 року.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 на те, що банк не направив йому як іпотекодавцю вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, що є підставою для відмови в позові відхиляються колегією суддів з огляду на те, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України (п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про відсутність у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями колегія суддів відхиляє, оскільки на момент видачі кредиту банк мав відповідну ліцензію № 10 та дозвіл № 10-4, видані Національним банком України 11 жовтня 2006 року, які дозволяли йому виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Посилання касаційної скарги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» на неналежність та необгрунтованість висновку судової оціночно-технічної експертизи Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області від 22 липня 2016 року щодо оцінки предмета іпотеки колегія суддів відхиляє, оскільки банк не спростував висновки цієї експертизи щодо початкової ціни, іншого розміру не довів. Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, зокрема й щодо початкової вартості іпотечного майна, не оскаржував.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Умнова