Справа № 128/103/16-ц Провадження № 22-ц/772/1534/2017Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 30Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Марчук В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

встановила:

У cічні 2016 року з кримінального провадження № 0001569 виділено для розгляду в порядку цивільного судочинства цивільний позов ОСОБА_2, який мотивований тим, що 20 вересня 2013 року на автодорозі «Львів-Кіровоград-Знам?янка» за участю автомобіля «Фолькваген-Пассат», державний номерний знак НОМЕР_1, яким він керував і автомобіля НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5 та яким керував ОСОБА_3, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), унаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, а належний йому автомобіль отримав значні механічні пошкодження.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_5 застрахована у приватному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп».

У зв'язку з ДТП ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» Вінницькою обласною дирекцією ОСОБА_2 сплачено страхове відшкодування в сумі 30 577,40 грн.

У відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_3 добровільно сплачено 7 000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що згідно з висновком експерта № 1569/14-21 від 8 жовтня 2014 року вартість відновлювальних робіт його автомобіля складає не менше 438 349,85 грн., що перевищує ринкову вартість автомобіля на час його пошкодження та на даний час, а отже, указаний автомобіль відновлювати економічно недоцільно, оскільки ринкова вартість автомобіля цієї марки з такими самими технічними показниками та таким самим роком випуску складає 60 947,02 грн.

У результаті ДТП він отримав тілесні ушкодження, у зв?язку з чим тривалий час перебував на лікуванні, що потребувало значних матеріальних витрат, а також зазнав моральної шкоди.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 32 448,02 грн, з яких: 10 947,02 грн - за пошкодження автомобіля; 921 грн - витрати на транспортування автомобіля евакуатором; 1 800 грн - вартість знищеного одягу; 680 грн - кошти, витрачені його батьками на проїзд з смт. Вороновиця до м. Вінниці в лікарню; 2 500 грн - витрати на посилене харчування, проїзд; 15 600 грн - втрачений ним середній заробіток унаслідок ДТП та отримання інвалідності; а також 113 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

З ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_2 просив стягнути на свою користь 25 561,60 грн., з яких: 19 422,60 грн - страхова виплата та 6 139 грн - витрати на лікування.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування спричиненої майнової шкоди 11 547,02 грн, з яких: 10 947, 02 грн - ринкова вартість транспортного засобу на момент пошкодження та 600 грн - витрати з транспортування транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а також 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 19 422, 60 грн.

Зобов?язано ОСОБА_2 після відшкодування ОСОБА_3 спричиненої майнової шкоди на загальну суму 11 547,02 грн передати автомобіль «Фолькваген Пассат», державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_3 як особі, відповідальній за шкоду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 червня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 487, 20 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального й процесуального права та просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішення суду в частині зобов?язання його повернути пошкоджений автомобіль особі, відповідальній за шкоду, заявник просить змінити, поклавши на нього такий обов?язок після відшкодування ОСОБА_3 спричиненої не лише майнової, а й моральної шкоди.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначав, що таке рішення суду є незаконним та порушує його інтереси, оскільки ДТП йому завдано значних матеріальних збитків, які складаються з вартості пошкодженого автомобіля, який не підлягає відновленню, витрат, понесених на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП, лікування, вартості одягу, коштів на проїзд батьків до лікарні, витрати на посилене харчування, втраченого заробітку.

Заявник також вказав, що винними діями ОСОБА_3 йому завдано значної моральної шкоди, а суд першої інстанції при визначенні її розміру не в повному обсязі врахував характер та обсяг його душевних страждань, побоювання щодо майбутнього стану здоров'я, те, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивачу встановлено інвалідність III групи, він був вимушений проходити стаціонарне лікування з оперативним втручанням, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури, у зв'язку з отриманими травмами дотепер залишається обмеженим у трудовій діяльності, що тягне за собою обмежені можливості отримання прибутків.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_7, а також представник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у судове засідання не з?явилися, хоча про місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України це не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 8 жовтня 2014 року, ринкова вартість указаного автомобіля на момент пошкодження складає 60 947,02 грн та вартість відновлювального ремонту становить не менше 438 349,85 грн, а відтак відновлювати такий транспортний засіб економічно недоцільно.

При цьому, за висновком місцевого суду, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку та з урахуванням ліміту його відповідальності виплатити позивачу ОСОБА_2 страхову виплату у рахунок доплати до вже сплаченого страхового відшкодування у розмірі 19 422,60 грн.

З відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 10 947,02 грн, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця ДТП у сумі 600 грн, а також у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, а саме щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача вартості лікування, одягу, коштів на проїзд батьків до лікарні, витрат на посилене харчування, втраченого заробітку, а також витрат на зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику та відшкодування моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі, суд першої інстанції виходив із того, що ним не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 20 вересня 2013 року на автодорозі «Львів-Кіровоград-Знам?янка» за участю автомобіля «Фолькваген-Пассат», державний номерний знак НОМЕР_1, яким він керував і автомобіля НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5 та яким керував ОСОБА_3, сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, а належний йому автомобіль отримав значні механічні пошкодження.

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 - власника автомобіля НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_3, застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп», що підтверджується полісом обов?язкового страхування власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 9.2. статі 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Стаття 22 вказаного Закону передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого. - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

22 грудня 2016 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснила виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 30 577, 40 грн.

З висновку судової автотоварознавчої експертизи від 8 жовтня 2014 року слідує, що вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_2 внаслідок пошкодження автомобіля «Фольксваген-Пассат», державний номерний знак НОМЕР_3 у відповідності до п.8.2 Методики складає 35 225,66 грн. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт вказаного автомобіля складає величину не менше 438 349, 85 грн, що перевищує ринкову вартість автомобіля на час його пошкодження та на даний час, тому цей автомобіль відновлювати економічно недоцільно. Ринкова вартість автомобіля цієї марки з такими самими технічними показниками та таким самим роком випуску складає 60 947,02 грн (а.с. 139-145).

Згідно з роз?ясненнями, викладеними в п.п. 14, 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Отже, суд першої інстанції, на підставі заявлених позивачем вимог до відповідачів, дійшов обґрунтованого висновку про економічну недоцільність відновлення пошкодженого автомобіля та стягнення зі страховика з урахуванням ліміту його відповідальності страхової виплати у рахунок доплати до вже сплаченого страхового відшкодування у розмірі 19 422,60 грн та стягнення з ОСОБА_3, як особи, відповідальної за шкоду, різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, що в загальній сумі складає ринкову вартість такого автомобіля.

Під час судового розгляду позивач визнав, що відновлювати пошкоджений автомобіль є економічно недоцільним та надав згоду після отримання відшкодування спричиненої йому майнової шкоди, передати пошкоджений автомобіль ОСОБА_3 як особі, відповідальній за шкоду, про що зазначено в резолютивній частині рішення суду.

В апеляційній скарзі заявник просить рішення суду в цій частині змінити, поклавши на нього обов?язок передачі автомобіля після відшкодування ОСОБА_3 спричиненої не лише майнової, а й моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

За змістом п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. У разі не обговорення у резолютивній частині судового рішення про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, про необхідність передачі транспортного засобу, який не може використовуватись за призначенням, особі, відповідальній за шкоду після повного відшкодування збитків, звернення такої особи до суду з таким позовом є необґрунтованим, оскільки таке питання мало бути вирішено судом одночасно зі стягненням заподіяних збитків. У разі неповернення добровільно після відшкодування збитків такого транспортного засобу його може бути повернуто в примусовому порядку державним виконавцем, але якщо таке зазначено в рішенні суду.

Системний аналіз указаних норм дає підстави вважати, що в цій частині суд дійшов висновку з урахуванням положень ст. 22 ЦК України та у відповідності до принципу диспозитивності процесу.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування 300 грн, понесених за зберігання автомобіля, який був речовим доказом у кримінальному провадженні, на спеціальному майданчику територіального органу Національної поліції, дійшов висновку, який узгоджується з положеннями Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19 листопада 2012 року № 1104, оскільки фінансування витрат, пов'язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Заявляючи вимогу про відшкодування заробітку (доходу), позивач посилався на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди йому встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням, на підтвердження чого надав копію посвідчення (а.с.138).

Частиною 1, 2 статті 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров?я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов'язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

З аналізу п. п. 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, п. п. 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 5 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Натомість, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що втрата чи зменшення його працездатності й установлення йому групи інвалідності пов?язане з дорожньо-транспортною пригодою, що виключає можливість покладення обов?язку по відшкодуванню втраченого заробітку (доходу) на винуватця ДТП у відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З матеріалів прави слідує та не заперечується позивачем, що ОСОБА_3 на користь позивача у відшкодування моральної шкоди сплачено 7 000 грн.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., суд першої інстанції на підставі вимог ст. 1167 ЦК України та роз?яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» достатньо врахував характер, обсяг та глибину заподіяних ОСОБА_2 моральних страждань, їх негативні наслідки, ступінь вини відповідача, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.С. Марчук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач С.К. Медвецький