Провадження № 4-с/761/340/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.,

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченко Максима Романовича про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №49263604, -

в с т а н о в и в:

В червні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник)звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із скаргою, відповідно до якої просить визнати неправомірною і скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченко Максима Романовича (далі по тексту - державний виконавець) від 26.07.2016 у виконавчому провадженні №49263604 про стягнення з заявника виконавчого збору

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваною постановою державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокоза О.М. від 09.11.2015 відкрито виконавче провадження ВП № 49263604 (далі по тексту - виконавче провадження) з примусового виконання виконавчого листа № 2/761/186/2016, виданого 22.10.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з Скаржника на користь Стягувача (ПАТ «Златобанк») заборгованості за кредитним договором № 113/1/13-KLвід 19.04.2013 у загальному розмірі - 63 625 485, 96 грн. та за кредитним договором №83/1/13-KLвід 29.03.2013 у загальному розмірі - 16 883 848, 75 грн. 06.06.2017 Скаржнику стало відомо про винесення 19.05.2017 року у вказаному виконавчому провадженню державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору з скаржника. Між тим, державним виконавцем було невірно застосовано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 1999 року, в той час коли на винесення оскаржуваної постанови вже діяв новий ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року та саме він підлягав застосуванню до спірних правовідносин. Більше того, як за змістом закону в редакції від 1999 року, так і в редакції від 2016 року чинного Закону жодних підстав для винесення оскаржуваної постанови не було. У зв'язку з вище викладеним, скаржник звернувся до суду із вказаною скаргою.

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив задовольнити її з підстав, викладених в ній.

Представник відділу ДВС в судовому засіданні при вирішенні вказаної скарги покладався на розсуд суду.

Заінтересована особа свого представника до суду не направила, хоча про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

В судовому засіданні встановлено, що 09.11.2015 постановою державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокозова О.М. від 09.11.2015 відкрито виконавче провадження ВП № 49263604 з примусового виконання виконавчого листа № 2/761/186/2016, виданого 22.10.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з Скаржника на користь Стягувача заборгованості за кредитним договором № 113/1/13-KLвід 19.04.2013 у розмірі: заборгованість за кредитом - 60 063 620 грн., відсотки за користування кредитом - 3 245 139, 28 грн., пеня - 316 726, 68 грн., що разом складає 63 625 485, 96 грн., про стягнення з Боржника на користь Стягувача заборгованості за кредитним договором № 83/1/13-KLвід 29.03.2013 у розмірі: заборгованість за кредитом - 15 000 000 грн., відсотки за користування кредитом - 1 458 037, 36 грн., пеня - 425 811, 39 грн., що разом складає 16 883 848, 75 грн.; про стягнення з Боржника на користь Стягувача судових витрат в розмірі 1827 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Частина 5 цієї ж статті встановлює, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно ч.1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як свідчить заява представника заявника, то саме 06.06.2017 року він ознайомився із матеріалами виконавчого провадження та виявив факт винесення державним виконавцем постанови від 19.05.2017 року.

Постанова вмотивована тим, що з часу винесення постанови про відкриття виконавчого провадження боржником у 7-денний термін не було виконано рішення суду в самостійному порядку. При цьому державний виконавець прийшов до висновку про необхідність застосування під час здійснення вказаного виконавчого провадження вимог ст..25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року шляхом стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі - 10 % від суми боргу.

За умовами ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у

строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для

самостійного його виконання, постановою державного виконавця з

боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми,

що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника,

що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Між тим, суд вважає помилковою позицію державного виконавця про застосування вимог Закону «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року під час проведення виконавчих дій в 2017 році з огляду на наступне.

Згідно ст..58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вбачається, зокрема, з рішення Конституційного суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 [у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)] до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Так, за змістом вимог п.7 Перехідних Положень до Закону України «Про виконавче провадження», від 02 червня 2016 року за № 1404-VIII, що набрав чинності з 05.10.2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Аналізуючи викладені вимоги нормативно-правових актів слід зробити висновок про те, що під час проведення виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень у виконавчому провадженню державному виконавцю слід керуватись чинним на час вчинення таких дій нормативно-правовим актом - Закону України «Про виконавче провадження», від 02 червня 2016 року за № 1404-VIII, що набрав чинності з 05.10.2016 року.

Відтак, прийняття державним виконавцем будь-яких процесуальних рішень із застосуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, що втратив свою дію, на час винесення таких рішень, є незаконним та такі рішення підлягають скасуванню.

Вказані обставини не дають правових підстав для винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови, оскільки обов»язковою передумовою її винесення є невиконання в добровільному порядку судового рішення у визначений постановою про відкриття провадження строк.

Також, суд погоджується з доводами сторони заявника, що як за вимогами Закону в редакції від 1999 року, так і в редакції від 2016 року винесення постанови про стягнення виконавчого збору є безпідставним з огляду не дотримання державним виконавцем вимог ст..32 Закону в редакції 1999 року, та ст..27 Закону в редакції від 2016 року, де зазначено про можливість стягнення виконавчого збору з фактично стягнутої, повернутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у п. 18 роз'яснив, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК. Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи фактичне застосування державним виконавцем при винесені постанови про стягнення виконавчого збору Закону України «Про виконавче провадження», що втратив чинність ще в 2016 році, така постанова від 19.05.2017 року державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченко Максима Романовича про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №49263604 є незаконною та підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214,215 ЦПК України,Законом України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову від 19.05.2017 року державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Шевченко Максима Романовича про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №49263604, що відкрито на підставі виконавчого листа №2/761/186/2015, виданий Шевченківським районним судом м.Києва 22.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованості по кредиту.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги, протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: