Справа №1414/6761/2012 29.08.2017 290817 29.08.2017
Провадження №22-ц/784/1364/17 Головуючий у першій інстанції Безпрозванний В.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

10 грудня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначав, що 20 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Проте відповідач взяті на себе зобов'язання порушив, виконував їх не належним чином, в результаті чого станом на 30 листопада 2012 року утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 49337,14 грн.

12 лютого 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати договір № б/н від 20 травня 2008 року недійсним.

В обґрунтування позову вказував, що кредитну картку НОМЕР_1 та пін-код до неї він не отримував та не підписувався за її отримання. Зазначав, що всупереч вимог ст. 60 ЦПК України банк не надав суду жодних належних доказів того, що між ним та банком, крім існуючої підписаної заяви на отримання кредитної картки з кредитним лімітом в сумі 15000 грн. під 2,5% на місяць, укладався інший договір з іншими умовами надання кредиту.

Дані позови розглядалися судом в одному провадженні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Постановлено визнати недійсним кредитний договір № б/н від 20 травня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

Додатковим рішенням цього ж суду від 12 червня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне та не всебічне дослідження всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача, вказуючи на відповідність рішення суду нормам закону та обставинам справи, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що встановлено ч. 2 ст.207 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України, в тому числі з договорів та інших правочинів.

Установлено, що звертаючись до суду з даним позовом, банк зазначав про те, що 20 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір б/н, який складається з Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою й Тарифів банку, що становить Договір про надання банківських послуг, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник зобов'язаний повернути банку отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі та в порядку, встановленому договором.

У зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного договору у ОСОБА_4 перед банком виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2012 року становить 49 337 грн.14 коп., з яких: 14129 грн.05 коп. - заборгованість за кредитом, 29 676 грн.06 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2706 грн.45 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом та штраф: 500 грн.( фіксована частина) та 2325 грн.58 коп.( процентна складова відповідно до п.8.6 Умов та Правил.

Відповідно до п.3.1 розділу 3 « Умови обслуговування» Умов і правил надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває картковий рахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначено у заяві і в пам'ятці клієнта підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, що вказана у розділі «Відмітка Банку» заяви.

Згідно з витягом з програмного комплексу банку, наданого позивачем до апеляційного суду, відкриття рахунку здійснено 12 червня 2008 року.

Проте, в заяві 069277960, у розділі «Відмітка банку» відсутні відомості щодо відкриття рахунку. Натомість зазначено про отримання 23 червня 2008 року кредитної карти НОМЕР_2.

У подальшому з використанням даної платіжної картки здійснювалися операції зі зняття готівки та поповнення рахунку. Розмір заборгованості за договором від 20 травня 2008 року становить 49337 грн.14 коп., що підтверджується розрахунком та відповідає умовам договору.

Відповідач, не заперечуючи факту підписання заяви від 20 травня 2008 року, оскільки мав намір отримати у позивача кредит у розмірі 10 000 грн., між тим заперечує отримання ним кредитної картки і як наслідок отримання кредитних коштів.

З огляду на положення ч. 3 ст. 203, ст. 1054 ЦК України саме відповідач має спростувати, що він не підписував кредитний договір та надати належні і допустимі докази на спростування цієї обставини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин справи, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За клопотанням представника відповідача по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу.

На виконання даної експертизи було зобов'язано Банк надати експерту оригінал заяви на видачу кредиту, а в розпорядження експерту судом направлено цивільну справу та відібрані зразки вільного підпису відповідача. Кількість вільних та експериментальних зразків підпису, експерт вважав достатніми для складання висновку.

Відповідно до висновку експерта від 13 серпня 2014 року № 872 підпис від імені ОСОБА_4 в графі «підпис клієнта» заяви 069277960 від 20 травня 2008 року в розділі «Відмітка банку» виконано не ОСОБА_4, в іншою особою ( а.с.117-119).

Будь-яких доказів, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів або кредитної картки на спростування висновків судової почеркознавчої експертизи позивачем до суду не надано, доказів звернення відповідача до банку про надання йому кредитних канікул за цим договором позивачем до суду також не надано, що спростовує доводи апеляційної скарги в частині визнання відповідачем надання йому кредитних коштів, а за такого відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Твердження апеляційної скарги про те, що дії по зняттю та погашенню заборгованості свідчать про визнання відповідачем свого боргу за кредитним договором виходячи із розрахунку заборгованості не можуть бути прийняті до уваги, оскільки даний документ є по суті калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір заявлених вимог.

Висновок експерта №872 від 13 серпня 2014 року є зрозумілим, викладеним в доступній формі для осіб, які не володіють спеціальними знаннями у відповідній галузі, і не потребує будь - яких додаткових роз'яснень чи доповнень.

А, отже, суд першої інстанції правильно керувався даним висновком як належним та допустимим доказом у справі. В матеріалах справи відсутні будь - які інші докази, які б спростовували вищезазначений висновок. Своїм правом на призначення повторної чи додаткової експертизи після відновлення провадження у справі в суді першої інстанції, будучи обізнаним про існування спору у суді, позивач не скористався. Не заявляв таке клопотання і у суді апеляційної інстанції.

А відтак доводи апеляційної скарги про те, що даний висновок не є належним доказом по справі, оскільки на думку позивача призначення експертизи відбулося з порушенням норм процесуального права, не заслуговують на увагу.

У квітні 2013 року представник позивача звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності до вимог заявлених ОСОБА_4 про визнання недійсним даного кредитного договору.

Проте з врахуванням положень ч.1 ст.261 ЦК України відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки відповідач про порушення свого права дізнався у грудні 2012 року після звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості і у лютому 2013 року звернувся із зустрічним позовом до суду.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором на користь Банку та наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору від 20 травня 2008 року.

За такого в силу ст.308 ЦПК України, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відхилити, залишивши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова