Справа № 463/1696/15 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/2418/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх

представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 -

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 звернулись з позовом до ОСОБА_6, третя особа Відділ Держгеокадастру у м. Львові та Львівській області про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3 пропорційно до належних їм на праві власності часток будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа Відділу Держгеокадастру у м. Львові та Львівській області про поділ земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_6 На вказаній земельній ділянці відповідачем було зведено два житлових будинки, один з яких за номером АДРЕСА_2 відповідачем 16.06.1998 року було подаровано ОСОБА_9. Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачі по справі, які доводяться померлому дружиною та дітьми відповідно, 14.11.2002 року прийняли спадщину по 1/4 частини будинку АДРЕСА_2, кожен. Тобто, відбувся перехід права власності до спадкоємців ОСОБА_9 на спірний житловий будинок та частину земельної ділянки. Також зазначає, що суд не взяв до уваги приписи ч. 4 ст. 120 ЗК України, відповідно до яких при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Отже, в силу прямої вказівки закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, позивачі разом з відповідачем є фактичними власниками спірної земельної ділянки, а наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку у відповідача та відсутність таких у позивачів не позбавляє останніх права власності на неї в силу встановлених норм закону. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.30 ЗК України 1991 року (в редакції, чинній на час укладення договору дарування жилого будинку - 16 червня 1998 року) та ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_9 не оформляв переходу права власності на земельну ділянку при переході до нього права власності на житловий будинок.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції всановлено, що ОСОБА_6 є власником спірної земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1, площею - 600 кв. м, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відповідач набула її у власність на підставі ухвали 4-ї сесії 2-го скликання Львівської міської Ради народних депутатів від 11 травня 1995 року.

Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 600 кв.м, що розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданим на ім»я ОСОБА_6 19.06.1995 року.

Відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації м. Львова від 12 лютого 1998 року № 93 житловий будинок АДРЕСА_2, який відповідач ОСОБА_6 збудувала на спірній земельній ділянці, було введено в експлуатацію. На підставі розпорядження ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності.

16 червня 1998 року ОСОБА_6 відчужила будинок № 24 своєму сину - ОСОБА_9 на підставі договору дарування, і 24 липня 1998 року ОСОБА_9 зареєстрував право особистої власності на вказане нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 листопада 2002 року № 396591, виданим державним нотаріусом Четвертої львівської державної нотаріальної контори Осадчук І.М., ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 успадкували по 1/4 частини житлового будинку з усіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1, кожен, а 12 грудня 2002 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_8 зареєстрували право власності на ? частину будинку кожен

1/4 частина спадкового майна залишилася відкритою для іншого спадкоємця - ОСОБА_6, яка 19.07.2012 року зареєструвала право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_2, приватна спільна часткова власність зареєстрована на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 02.07.2012 року.

Спадкове майно ОСОБА_9 складалося із житлового будинку зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_2, саме це майно успадкували позивачі та відповідачка. Спірна земельна ділянка до складу спадщини не входила.

Так, нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, на час видачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за законом 14.11.2002 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм земельного законодавства призвело до ухвалення незаконного рішення, яке у зв»язку з вищенаведеним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, їх представник в суді апеляційної інстанції не підтримали заявлене ними в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення судової будівельно - технічної експертизи, представник ОСОБА_6 заперечила призначення такої експертизи.

З врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у ст. 11 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, враховуючи подані суду першої інстанції уточнення позовних вимог, зареєстрованих судом 24.11.2015 року (а.с. 92), колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3 права спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 пропорційно їх часткам у вартості житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 - задовольнити.

Визнати право спільної часткової власності на земельну ділянку, загальною площею 600 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3 пропорційно їх часткам у вартості житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.