Справа № 309/2760/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Собослоя Г.Г.,

суддів: Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.,

секретарі: Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_4, Кошелівська сільська рада та приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що 27 березня 2015 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку та господарських споруд в с.Кошелево-Залом, №84. У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що право власності продавця на будинок в с.Кошелево-Залом,84 виникло на підставі рішення Хустського районного суду від 10 червня 2010 року, яке набуло законної сили 21 червня 2010 року. Однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки дане рішення Хустського районного суду від 10 червня 2010 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2010 року, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Кошелівської сільської ради про визнання права власності відмовлено.

В будинку в с.Кошелево-Залом,84 до дня смерті проживав його брат ОСОБА_6, який помер 05 січня 2010 року.

Після смерті брата, він, як спадкоємець, прийняв спадщину за померлим братом шляхом подання у встановлений законом строк 29 березня 2010 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини та почав збирати необхідні документи.

Вважає, що даний договір купівлі-продажу житлового будинку від 27 березня 2015 року порушує його права, як спадкоємця, на майно, суперечить моральним засадам суспільства, оскільки свідомо вчинений на підставі неіснуючого рішення суду.

Посилаючись на вищевикладене просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку в с.Кошелево-Залом, №84, укладений 27.03.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Рішенням Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року даний позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку в с.Кошелево-Залом, №84, укладений 27.03.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить дане рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки згідно рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.12.2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2014 року відмовлено в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування. Також посилається на те, що він є добросовісним набувачем, а тому згідно ст. 330 ЦК України вважається власником такого майна.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, однак їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Рішенням Хустського районного суду від 10 червня 2010 року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Кошелівської сільської ради Хустського району про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок та визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині на самочинно збудований будинок №84 в селі Кошелево-Залом Хустського району, Закарпатської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частки у праві власності на житловий будинок від 27 березня 2015 року, посвідченому приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу, зареєстрованому в реєстрі за №662, одна сторона продавець - ОСОБА_3 продала, а друга сторона покупець ОСОБА_1 купив 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: с.Залом, вулиця Без назви, будинок №84, Хустського району, Закарпатської області.

В п.1.3 вказаного договору зазначено, що: 1/2 частка у праві власності на житловий будинок №84 по вулиці Без назви в с.Залом Хустського району Закарпатської області, яка відчужується, належить продавцеві: ОСОБА_3 на праві власності згідно рішення, ухваленого Хустським районним судом Закарпатської області 10 червня 2010 року, яке набрало законної сили 21 червня 2010 року; згідно ОСОБА_5 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №26533043, виданого 25.06.2010 року Хустським ДПТІ, право власності зареєстроване в Хустському ДПТІ 25 червня 2010 року за номером запису 1309, в книзі №6, реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30795465.

Однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2010 року скасовано рішення Хустського районного суду від 10 червня 2010 року та в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Кошелівської сільської ради про визнання права власності відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, рішення Хустського районного суду від 10 червня 2010 року вже було скасовано, а відтак відчуження майна здійснено ОСОБА_3 на підставі неіснуючого правовстановлюючого документу.

При цьому, колегія суддів відхиляє всі доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, з посиланням на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи у 2013 році Хустським районним судом розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хустська державна нотаріальна контора Закарпатської області, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хустська державна нотаріальна контора Закарпатської області, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Хустського районного суду від 07.02.2013 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 17.10.2013 року, первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок № 84 у с. Кошелево-Залом Хустського району Закарпатської області по 1/2 частини за кожним після ОСОБА_6, який помер 05.01.2010 року.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.12.2013 року, з урахуванням додатково рішення цього ж суду від 19.02.2014 року, рішення Хустського районного суду від 07.02.2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 17.10.2013 року, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2014 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.12.2013 року, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання права власності у порядку спадкування за законом залишено без змін.

Як слідує з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.12.2013 року, апеляційним судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на будинок №84 в с.Кошелево-Залом, Хустського району. Спадкоємців, які мають право на спадкове майно є двоє: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Останній прийняв спадщину, оскільки подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

При цьому, як на підставу для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 апеляційний суд послався на те, що останнім не надано доказів про відмову у видачі відповідного свідоцтва про право власності у порядку спадкування за законом. З цим погодився суд касаційної інстанції.

Вказані обставини, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому такі не підлягають доказуванню в силу приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковане майно (частину будинку) право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав, а відтак є належним субєктом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Також відхиляє колегія суддів посилання апелянта не те, що він є добросовісним набувачем, оскільки дана обставина не перешкоджає власнику звертатися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі якого було відчужено належне йому майно.

Згідно ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на відчужене майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-146цс13 від 16.04.2014 року, яка є обовязковою для всіх судів України.

Тобто, оскільки спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_2 на підставі скасованого судового рішення, то він вправі витребувати таке майно від добросовісного набувача, а відтак ст. 330 ЦК України не є застосовною по даній справі.

При постановленні рішення, суд першої інстанції, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, результати оцінки доказів судом відображено у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 18 жовтня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді