АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у травні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності.

Вказувала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживати однією сімєю без шлюбу з січня 2011 року по травень 2016 року.

Набуто за час спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім»єю без реєстрації шлюбу квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 помер 16 травня 2016 року.

Спадкоємцем ОСОБА_5 є батько ОСОБА_3

Посилаючись на набуття майна за спільні кошти, просила встановити

Справа №725/2488/16

Провадження №22-ц/794/868/17 Головуючий у 1 інстанції Стоцька Л.А.

Категорія 5 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

факт проживання однією сім»єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2011 року по травень 2016 року, визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, визнати право власності ОСОБА_1 на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2016 року позов задоволено, встановлено факт спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2011 року по травень 2016 року.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано право власності ОСОБА_1 на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 припинено.

Ухвалою першотравневого районного суду м.Чернівці від 17 травня 2017 року заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2016 року скасовано.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2017 року позов задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 2013 року по травень 2016 року, а в решті відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2017 року в частині відмови у позові про визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, визнання права власності ОСОБА_1 на ? частини квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 2013 року по травень 2016 року, не оскаржується.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.3, ч.1,2 ст.74 СК України, та вважав доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 2013 року по травень 2016 року.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність участі ОСОБА_1 коштами у набутті ? частини квартири АДРЕСА_1 за час проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2016 року в частині, що оскаржується, відповідає наведеним вимогам.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання об»єктом права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності ОСОБА_1 на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала набуття за час проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім»єю без реєстрації шлюбу квартири АДРЕСА_1 за рахунок спільної участі коштами та рівність часток у праві спільної власності на майно.

Судовим рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім»єю без реєстрації шлюбу з січня 2013 року по травень 2016 року.

За час проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 набуто квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрованому в реєстрі за №5811.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із аналізу викладених норм можна дійти висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на право особистої приватної власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, набуття майна за рахунок грошових коштів, отриманих за договором між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року.

Відповідно договору між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі за №5810, ОСОБА_3, ОСОБА_5 продаж вчинено за 45967 грн. (а.с.182 т.1).

Одночасно між, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за №5811 (а.с.183 т.1).

За змістом п.3 наведеного договору продаж вчинено за 64019 грн., з яких 51519 грн. покупцем ОСОБА_5 сплачено під час укладення договору, а грошові кошти в сумі 12500 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 1500 доларам США, підлягають оплаті до 1 липня 2015 року. Факт проведення повного розрахунку та виконання договору засвідчується заявою продавця ОСОБА_6, яка є невід»ємною частиною цього договору і справжність підпису в якій має бути засвідчено нотаріально.

До матеріалів справи приєднана заява ОСОБА_6 про факт проведення ОСОБА_5 повного розрахунку та виконання умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, яка засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за №8731 (а.с.42 т.1).

Відповідно до п.17 договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №5811 на момент набуття у власність квартири АДРЕСА_3 покупець ОСОБА_5 у шлюбі не перебуває. Цей факт підтверджується його заявою, яка долучається до цього договору.

За змістом ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо набуття ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 за рахунок спільних коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Само по собі посилання ОСОБА_1 на наявність доходу від здійснення підприємницької діяльності, коштів, отримані за договорами з ОСОБА_10, ОСОБА_11 позики не дають підстав для висновку про набуття ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 за рахунок спільних коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за відсутності інших доказів про створення спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, наявності доходу від здійснення підприємницької діяльності та що кошти, отримані за договорами з ОСОБА_10, ОСОБА_11 позики витрачені на придбання квартири АДРЕСА_4.

Доводи ОСОБА_1 про набуття ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 з метою проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 сім»єю спростовуються обставинами збереження реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_5 (а.с.47 т.1).

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на заяву ОСОБА_6, яка засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_12 25 травня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №7317, оскільки твердження ОСОБА_6 про здійснення купівлі квартири АДРЕСА_6 П.В. та ОСОБА_1 спростовуються договором між, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі за №5811 та заявою ОСОБА_6 про факт проведення ОСОБА_5 повного розрахункуі, яка засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_7 18 грудня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за №8731 (а.с.54 т.2).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом абз.4 та 5 п.4 постанови Пленум Верховного суду України у «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року №7 інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Виходячи з наведеного не можна визнати правильним застосування судом першої інстанції норм матеріального права для визнання права власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1, що відповідає вартості 12500 грн., на момент укладення договору еквівалентно 1500 доларам США.

На підставі ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене підстав для скасування правильного по суті судового рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий підпис /ОСОБА_13Ю./

Судді підписи /ОСОБА_14, ОСОБА_15О./

З оригіналом згідно: