Справа № 308/9552/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Міжгірського районного управління юстиції ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 березня 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_2 07.08.2015 звернулася до суду із зазначеною скаргою, мотивуючи її наступним. Постановою від 30.07.2015 держвиконавця ВДВС Міжгірського райуправління юстиції ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 48307782 на виконання виконавчого листа № 2-7387, виданого Ужгородським міськрайонним судом 16.01.2012, на підставі якого зі скаржника стягуються на користь ОК «Райдуга-3» 3923,56 грн.

Постанова держвиконавця є незаконною, оскільки всупереч вимогам ст. 18 ч. 1 п. 3, ст. 26 ч. 1 п. 6 Закону України «Про виконавче провадження» прийнята на виконання виконавчого листа, в якому не зазначено індивідуального ідентифікаційного номера боржника, через що у відкритті виконавчого провадження належало відмовити. Крім того, в постанові неправильно вказано, що її може бути оскаржено до Міжгірського районного суду, тоді як відповідно до ст. 25 п. 6, ст. 82 ч.ч. 2, 4 вищеназваного Закону постанова може бути оскаржена до суду, який видав виконавчий документ, тобто, до Ужгородського міськрайонного суду.

Посилаючись на ці обставини, боржник ОСОБА_2 просила скасувати постанову держвиконавця ВДВС Міжгірського райуправління юстиції ОСОБА_3 від 30.07.2015 про відкриття виконавчого провадження № 48307782 щодо стягнення з боржника на користь ОК «Райдуга-3» 3923,56 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.03.2017 у скарзі відмовлено.

Не погодившись із таким вирішенням скарги боржник у виконавчому провадженні оскаржив ухвалу суду як незаконну. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувалася скарга на рішення держвиконавця. Зазначає також, серед іншого, що раніше скарга на іншу постанову держвиконавця за аналогічних обставин судом задовольнялася. Просить ухвалу скасувати, скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляції, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості. Судове рішення узгоджується з вимогами закону, є правильним по суті, справедливим і відповідає обставинам справи.

Встановлено, що 30.07.2015 постановою держвиконавця ВДВС Міжгірського райуправління юстиції ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 48307782 на виконання виконавчого листа № 2-7387, виданого Ужгородським міськрайонним судом 16.01.2012, на підставі якого зі ОСОБА_2 стягуються на користь ОК «Райдуга-3» 3923,56 грн (а.с. 104, 108 та ін.). У виконавчому листі не зазначено індивідуального ідентифікаційного номера боржника фізичної особи, як на це вказує у скарзі ОСОБА_2

На час відкриття виконавчого провадження був чинним ОСОБА_4 України «Про виконавче провадження» (ОСОБА_4 № 606-XIV), який передбачав серед вимог до виконавчого документа і необхідність зазначення в ньому індивідуального ідентифікаційного номера боржника фізичної особи (ст. 18 ч. 1 п. 3). Невідповідність виконавчого документа вимогам ст. 18 указаного Закону є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (ст. 26 ч. 1 п. 6 Закону № 606-XIV).

ОСОБА_4 № 606-XIV передбачав право держвиконавця з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну (ст. 11 ч. 3 п. 3). Тому сама лиш відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є достатньою і безумовною підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження та нездоланною перешкодою в його здійсненні.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у справі № 6-45цс14 (постанова від 21.05.2014) та № 6-62цс14 (постанова від 25.06.2014), для відступу від яких не мав підстав суд першої інстанції як не має їх і апеляційний суд (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Аналогічним чином відповідні питання врегульовані і Законом України «Про виконавче провадження» (ОСОБА_4 № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016 (ст. 4 ч. 4 п. 4, ст. 18 ч. 3 п. 3 та ін.). Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, що відповідає змісту правових позицій, сформульованих Верховним Судом України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.).

Посилання ОСОБА_2 як на підставу для скасування постанови державного виконавця на неправильне зазначення порядку оскарження постанови не може бути враховане, оскільки відповідно до закону така обставина не тягне скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, не перешкоджає цьому провадженню, як по суті не перешкоджає й оскарженню дій і рішень держвиконавця, право на яке боржник реалізував неодноразово. Крім цього, начальником ДВС Міжгірського РУЮ постановою № 297/2/20115 від 04.11.2015 виправлено описки, допущені в оскаржуваній в постанові, в тому числі зазначено, що «постанова може бути оскаржена до органу, який видав виконавчий лист» (а.с. 107).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував норми Розділу VII, інші положення ЦПК України, законодавства про виконавче провадження та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відсутність підстав для скасування постанови держвиконавця. Міркування про те, що раніше аналогічна скарга судом задовольнялася не мають правового значення та не враховують фактичних обставин щодо оскарження іншої постанови держвиконавця, вимог законодавства та процесуальних правил судового розгляду, відповідно до яких суд не звязаний судовим рішенням в іншій справі щодо іншого предмету, хоча б відповідні правовідносини й були подібними до тих, щодо яких наразі вирішується питання, а відступ від правової позиції Верховного Суду України повинен умотивувати, для чого підстав не мав.

Відтак, згідно із ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України апеляцію, яка законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції не спростовує, слід відхилити, ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді