УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЗавгородньоїІ.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Фіаніт-А» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про витребування майна за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Фіаніт-А» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фіаніт-А» (далі - ТОВ «Фіаніт-А») звернулось до ОСОБА_4 з позовом про витребування у нього на підставі вимог ст.ст. 287, 388 ЦК України нежитлового приміщення № 120 поз. 1-13,1, загальною площею 125,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, вказане приміщення перебувало у його власності з 11 вересня 1997 року, а 18 липня 2000 року було відчужене ОСОБА_5 До ОСОБА_4 право власності на приміщення перейшло 21 серпня 2000 року на підставі договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 6 листопада 2013 року визнано недійсним укладений з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу приміщення від 18 липня 2000 року. Оскільки ОСОБА_5 не мала права відчужувати нежитлове приміщення, позивач просив суд витребувати його у теперішнього власника.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фіаніт-А» нежитлове приміщення в житловому будинку літ. «А-6», на першому поверсі приміщення № 120 поз. 1-13,1 загальною площею 125,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ТОВ фірма «Фіаніт-А» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, виходив із відсутності підстав для задоволення позову.

Такі висновки апеляційного суду є правильними з огляду на наступне.

Згідно положень ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР якщо майно відплатне придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Аналогічне положення міститься і в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Добросовісне придбання, згідно із ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Судом установлено, що згідно нотаріально посвідченого 11 вересня 1997 року договору купівлі-продажу представництво Фонду державного майна України у м. Дніпропетровськ продало ТОВ «Фіаніт-А» вбудоване приміщення № 120 поз. 1-13,1 загальною площею 125,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-9).

18 липня 2000 року ТОВ «Фіаніт-А» за нотаріально посвідченим договором продало ОСОБА_5 приміщення № 120 поз.1-13,1 загальною площею 125,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

За нотаріально посвідченим 21 серпня 2000 року договором ОСОБА_5 подарувала вказане приміщення ОСОБА_4 (а.с. 11).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2013 року було задоволено позов ОСОБА_6 до ТОВ «Фіаніт-А» та ОСОБА_5, ухвалено визнати недійсним укладений ОСОБА_5 та ТОВ «Фіаніт-А» 18 липня 2000 року договір купівлі-продажу приміщення № 120 (поз 1-13,1) загальною площею 125,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив із того, що вказаний правочин по придбанню ОСОБА_5 нежитлового приміщення здійснено нею без письмової згоди другого з подружжя - ОСОБА_6 Зазначене рішення у подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року скасовано та у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року позовні вимоги ТОВ «Фіаніт-А» було задоволено, та визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення, укладений 21 серпня 2000 року ОСОБА_5 із ОСОБА_4 (а.с. 14,15). У подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року скасовано, а у задоволенні позову ТОВ «Фіаніт-А» про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення від 21 серпня 2000 року відмовлено (а.с. 16, 17).

Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна із чужого незаконного володіння. На вимоги про повернення майна із чужого незаконного володіння встановлено трирічну позовну давність.

ТОВ «Фіаніт-А», як один із попередніх власників спірного нежитлового приміщення, укладену ним 18 липня 2000 року угоду у передбаченому законом порядку не оскаржувало, вимог про незаконність вибуття вказаного приміщення з його володіння не заявляло, судових рішень за якими правочини щодо відчуження спірного приміщення не існує.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для витребування від ОСОБА_4 приміщення № 120 поз. 1-13,1 загальною площею 125,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до вимог ст. 50 Закону України «про власність», ст.ст. 377, 378 ЦК України.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Фіаніт-А» відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М. Завгородня

Л.М.Мазур