Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 300/436/17

Провадження № 2/300/163/2017

06.09.2017 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді: Вотьканича В.А., з участю секретаря судового засідання Іванової Н.Я.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу посилаючись на те, що вони з відповідачем уклали шлюб 23.11.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області за актовим записом №699. Від спільного сімейного життя дітей у сторін немає. Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони не зійшлися характерами, поглядами на життя та ведення домашнього господарства. Вже більше року сторони проживають окремо. Просила позов задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з'явилася.

Представник позивача ОСОБА_3 надав суду заяву про розгляд справи у відсутності позивачки. Позовні вимоги підтримує повністю і просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду не заперечує.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив..

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до свідоцтва про шлюб сторони уклали шлюб 23.11.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що зроблено відповідний запис за №699 (а.с.5).

Від спільного сімейного життя дітей у сторін немає.

Судом встановлено, що сторони не змогли створити міцної сім'ї, їх шлюб існує лише формально, обставини та причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими і це суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Суд дійшов висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати, прізвище позивачці після розірвання шлюбу за її вибором змінити на дошлюбне "Русин".

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Керуючись ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. ст. 10, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вирішив:

Позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 23.11.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області за актовим записом №699 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище позивчаці змінити на дошлюбне "Русин".

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його постановив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В.А. Вотьканич