Провадження № 2/331/608/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2017 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.11.2015 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6 000,00 доларів США, що було еквівалентно 150 000,00 грн. на строк до 23.11.2016 року. За умовами договору позики відповідач зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 1,25 % від суми кредиту, а саме по 75 доларів США щомісячно до повного повернення позики та повернути 23.11.2016 р. суму боргу 6000,00 доларів США. На підтвердження укладення договору позики, факту передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми, наявності боргу, умов і строку повернення грошей, ОСОБА_2 23.11.2015 р. видано розписку. Станом на 23.02.2017 р. ОСОБА_2 свої грошові зобовязання перед позивачем не виконав. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 192 560,25 грн. та судовий збір.

Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягає.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечують в повному обсязі, надали письмові заперечення, в яких зазначили, що надана розписка за відсутністю безпосередньо письмового договору позики за своїм змістом не відображає обовязку позивача як позикодавця у відповідності до норми ст. 1046 ЦК України фактичної передачі у власність другій сторони як вказано в розписці 150 000,00 грн. А так за нормою ст. 1051 ЦК України відповідач має право стверджувати, що грошові кошти в сумі 150 000,00 грн. насправді не були одержані ним від позикодавця.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо повернення позики відповідно до розписки позичальника ОСОБА_2 від 23.11.2015 року, оригінал якої знаходиться у позикодавця ОСОБА_1, що свідчить про те, що позика боржником не повернута. При цьому враховується, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно з ч. 2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України розписка є формою укладання договору позики.

Положеннями вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На момент розгляду справи борг позичальником не повернуто, що підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позикодавця.

Зі змісту розписки від 23.11.2015 року вбачається, що сторони погодили, що відповідач ОСОБА_2 отримавши грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн., що еквівалентно 6000,00 доларів США, зобовязується повернути позику саме в доларах США до 23.11.2016 року, а тому саме сума узгоджена сторонами підлягає поверненню на користь позичальника.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Дану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-79цс14.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Проценти за договором позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК).

Як вбачається із матеріалів справи, умови договору позики, викладені в письмовій розписці, містять положення щодо процентів, а саме щомісячно у розмірі 1,25 % до повного погашення позики в доларах США за отримання грошових коштів.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, загальний розмір процентів за період з 23.11.2015 року по 23.02.2017 року становить 1125,00 доларів США, що за курсом НБУ (100 доларів США = 2702,60 грн.) складає 30 404,25 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Наведений позивачем у тексті позовної заяви розрахунок процентів від суми позики відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Суд, виходячи із доведеності факту отримання ОСОБА_2 суми коштів у борг від ОСОБА_1, а також із того, що сума боргу не була повернута позичальником, перевіривши правильність розрахунків, наданих позивачем, приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог стосовно стягнення суми заборгованості у розмірі 192 560,25 грн., яка складається з : суми основного боргу у розмірі 162 156,00 грн., процентів у розмірі 30 404,25 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Іншого розрахунку названих сум відповідачем суду не надано та не спростовано розрахунок, наданий позивачем.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 192 560, 25 грн., яка складається з: суми основного боргу у розмірі 162 156,00 грн., процентів у розмірі 30 404,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 925,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Світлицька В.М.