Справа №483/704/17 15.08.2017 15.08.2017
Провадження №22-ц/784/1715/17
Справа № 483/704/17
Провадження № 22-ц/784/1715/17 Головуючий першої інстанції: Казанлі Л.І.
Категорія: 33 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.

за участі позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представників третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами

Державної казначейської служби України,

Генеральної прокуратури України та

прокуратури Миколаївської області,

Державної Фіскальної служби України

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Державна фіскальна служба України, Генеральна прокуратура України та прокуратура Миколаївської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 21 січня 2015 р. у службовому приміщенні Миколаївської митниці, у присутності інших працівників, йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України у присутності керівництва та всіх співробітників відділу. У звязку з кримінальним провадженням його з 14 лютого 2015 р. було призначено на посаду з меншим обсягом роботи та суттєво нижчими кваліфікаційними вимогами, а саме на посаду провідного спеціаліста сектору чергових Миколаївської митниці. 27 січня 2015 р. до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 мінімальних заробітних плат та покладені обовязки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Тривалий час він та його родина були позбавлені права користуватися своїми коштами, оскільки їх було внесено в рахунок застави. В звязку з порушенням кримінального провадження погіршились його відносини з оточуючими, факт предявлення обвинувачення спричинив йому глибокі моральні страждання.

Так, наслідки перенесеного призвели до появи негативних змін таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість в собі. 11 травня 2016 р. вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, який набрав законної сили 12 грудня 2016 р. згідно з ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області, його було виправдано за відсутністю в діянні складу злочину. Таким чином, упродовж майже двох років він був незаконно притягнутим до кримінальної відповідальності.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 75 266 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, що становить вартість витрат на правову допомогу, інфляційні збитки від знецінення суми застави, вартість витрат на проїзд і проживання та витрати на банківські послуги, а також 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок незаконних рішень і дій слідства та прокуратури.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. В письмових запереченнях проти позову зазначив, що позов не визнає.

Представник третьої особи Державної фіскальної служби України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_2, пославшись на необґрунтованість позовних вимог.

Представник третіх осіб Генеральної прокуратури України та прокуратури Миколаївської області в судовому засіданні зазначив, що позивачем не надано підтверджень заподіяної йому майнової шкоди; сума моральної шкоди прокуратурою Миколаївської області визнається у розмірі 73 600 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 75 266 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 120 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом допущено неповне зясування обставин, що мають істотне значення по справі, і просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Державна Фіскальна служба України вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, і просить його скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник Генеральної прокуратури України та прокуратури Миколаївської області вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить його скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача 73 600 грн., в задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників третіх осіб, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено що 21 січня 2015 р. старшим слідчим з ОВС 2-го відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України позивачеві ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, тобто у зловживанні службовим становищем, а саме у наданні податкової пільги громадянину ОСОБА_6 при проведенні митного контролю та митного оформлення ввезення на митну територію моторної яхти Sealine F46 «Catrine» та спричиненні тяжких наслідків у вигляді ненадходження до Державного бюджету України мита та податку на додану вартість на загальну суму 1 060 593 грн 50 коп. (а.с. 81-83).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 р. до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 мінімальних заробітних плат та покладені певні обовязки, зокрема, не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та здати на зберігання до слідчого паспорт для виїзду за кордон (а.с. 96-99).

11 березня 2015 р. до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з Генеральної прокуратури України надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_2, який обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а також цивільний позов про стягнення з позивача 1 060 593 грн. 50 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с. 103-113).

Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 грудня 2016 р. (а.с. 12-17), ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у звязку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення (а. с. 8-11).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тощо відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (ст. 2 Закону).

Згідно зі ст. 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по

них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 3) моральна шкода.

Оскільки позивач незаконно перебував під слідством та судом за підозрою і звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, що встановлено виправдувальним вироком суду, суд вірно дійшов висновку, що останній має право на відшкодування в повному обсязі шкоди як майнової, так й немайнової (моральної), спричиненої такими незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури.

Між тим, з визначеними судом розмірами таких відшкодувань колегія суддів в повному обсязі не погоджується.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 наполягав, що внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури зазнав майнової шкоди на загальну суму 75 266 грн. 40 коп., з яких 54 748 грн. 38 коп. інфляційній втрати, яких він зазнав у звязку із внесенням застави як запобіжного заходу, 1 461 грн. 60 коп. оплати банківських послуг, 18 042 грн. 40 коп. витрат на правову допомогу та 1 014 грн. 02 коп. витрат на проживання та харчування його та його адвоката.

Суд погодився з таким розміром майнової шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що для захисту від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_2 користувався послугами адвоката ОСОБА_3, який діяв на підставі договору № 22/01-2014 від 22 січня 2015 р. (а. с. 78-80).

Згідно наданого адвокатом розрахунку витрат на правову допомогу (а. с. 19-24), витрати на правову допомогу за вказаним вище договором складають 18 042 грн. 40 коп., які були сплачені адвокату позивачем, що підтверджується відповідним товарним чеком № 12 від 04 січня 2017 року (а. с. 25). Цей розрахунок відповідає положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (у редакції, чинній на час надання правової допомоги), а витрачений на надання допомоги час підтверджується дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінальної справи та доданими до розрахунку копіями процесуальних документів, запитів, та інших матеріалів (а.с. 81-155), які готував адвокат ОСОБА_3

За такого суд правильно стягнув на користь позивача здійснену ним оплату правової допомоги під час незаконного кримінального провадження.

Представниками відповідача та третіх осіб всупереч положенням ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на спростування визначеної позивачем суми оплати правової допомоги, зокрема, не було представлено суду власного розрахунку витрат на надання правової допомоги, а тому їх заперечення в апеляційних скаргах щодо задоволення таких вимог є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат від знецінення суми внесеної позивачем застави у якості запобіжного заходу у кримінальному провадженні, оплати банківських послуг при внесенні та поверненні суми застави, витрат на проживання та харчування позивача та його адвоката, то повернення таких витрат Законом не передбачено, а тому суд помилково прийшов до висновку про законність таких позовних вимог. Більш того, з наданих позивачем документів щодо витрат на проживання у м. Києві не вбачається, що такі витрати були повязані саме з кримінальних провадженням відносно нього.

Переглядаючи рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частин 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдала моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Наслідком перебування позивача під слідством і судом стало завдання ОСОБА_2 моральних та душевних страждань, повязаних з кримінальним провадженням, необхідністю захищатися від звинувачень, змінами у можливості реалізувати свої звички та бажання, порушенням звичайних звязків та способу життя, негативним впливом на честь, гідність та ділову репутацію.

За такого колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг про недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Між тим, суд при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди суд не взяв до уваги на таке.

Відповідно до п. 3 розділу II « Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 1 січня 2017 р., установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень.

За такого, вирішуючи спір 23 червня 2017 р. суд безпідставно здійснював розрахунок моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» - 3 200 грн., тоді як слід було виходити з встановленої величини у розмірі 1 600 грн.

З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру розрахункової величини на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Оскільки ОСОБА_2 перебував під слідством та судом з 21 січня 2015 р. по 12 грудня 2016 р., тобто 23 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди становить 36 800 грн. (23х1600 грн.).

Колегія суддів вважав, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та справедливості є достатньою компенсацію моральних страждань позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Державної фіскальної служби України, Генеральної прокуратури України та прокуратури Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року змінити.

Позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Державна фіскальна служба України, Генеральна прокуратура України та прокуратура Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 18 042 (вісімнадцять тисяч сорок дві) грн. 40 коп. у відшкодування майнової шкоди та 36 800 (тридцять шість тисяч вісімсот) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_7