АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4663/17 Головуючий 1 інстанції - Іванова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист порушених та невизнаних прав, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення до рішення від 11 грудня 2014 року у цивільній справі № 639/11135/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист порушеного та невизнаного права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 21.6.2017 року, вважаючи її незаконною.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу. ОСОБА_3 вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 11 грудня 2014 року спір фактично не вирішено, оскільки суд не виконав його основне завдання, не розглянув його вимоги по суті, не дослідив надані ним докази про порушення його процесуальних прав на вимоги про захист майнових прав, судом не досліджені докази про порушення відповідачем його прав та не досліджені надані ним докази про право користування 1/3 частиною домоволодіння.

Апелянт вказує, що за його заявою, що ОСОБА_5, спадкодавець відповідача, не дочка та не онука ОСОБА_6, Постановою президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 р. було скасовано рішення Жовтневого районного суду від 07 липня 1997 р. у частині розподілу прав на спадщину ОСОБА_6, тому встановлення, що згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р. ОСОБА_5 не входила у коло його спадкоємців по закону, звільняє від доказування, що ОСОБА_5 не могла отримати прав на спірне домоволодіння за відсутністю доказів існування прав власності у її спадкодавця ОСОБА_7, права якого не були встановлені рішенням від 13 листопада 1944 р., не були встановлені жодним іншим рішенням та не мали державної реєстрації, що встановлено рішенням від 18 грудня 2012 р.

Вказує, що його права як спадкоємця ОСОБА_8 не підлягали доказуванню, оскільки Постановою від 29 вересня 2000 року були відновлені права ОСОБА_8 як спадкоємця ОСОБА_6, яких він був позбавлений рішенням від 29 червня 1995 р. та які не були відновлені рішенням від 07 липня 1997 р.

Звертає увагу на те, що дії відповідача при перегляді, його тиск на суд та вимоги судді надати докази, що домоволодіння належало ОСОБА_6, змусили його звернутися до суду з вимогами про встановлення прав ОСОБА_5 на вимоги до ОСОБА_8 по строкам давності та після рішення від 13 листопада 1944 року, яким були відхилені тотожні вимоги її спадкодавця ОСОБА_7, яке він не оскаржував, після якого до самої смерті не вчинив жодної дії, яка свідчила би про його бажання витребувати у ОСОБА_8 частину спадщини ОСОБА_6, не прийняту ним вчасно.

Те, що ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2002 р. залишено чинним встановлення прав ОСОБА_5 на спадщину ОСОБА_6 згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 є доказом, що апеляційним судом не було досліджено, що Постановою президії Харківського обласного гуду від 29 вересня 2000 р. рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 1997 р. було скасовано саме тому, що ОСОБА_5 не мала прав на цю спадщину та згідно цієї статті.

Апелянт стверджує, що залишення чинним встановлення прав ОСОБА_5 на спадщину ОСОБА_7 є доказом, що апеляційним судом не розглядалися його вимоги про встановлення прав ОСОБА_5 на вимоги до ОСОБА_8 через 16 років після смерті її спадкодавця ОСОБА_7, тотожні вимоги якого були відхилені рішенням від 13 листопада 1944 р., тому ця ухвала може бути тільки доказом існування не розглянутих вимог та не є рішенням, прийнятим за результатом розгляду по суті його вимог, згідно з якими суд мав встановити, що пояснення ОСОБА_4, надані суду, є неправдивими.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, а ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнав і просив відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просив ухвалити рішення, яким захистити його матеріальні права на домоволодіння у цілому поверненням у його власність 1/3 домоволодіння, права на яку були отримані відповідачем на підставі неправдивих відомостей щодо існування прав власності у ОСОБА_7, спадкодавця ОСОБА_5, за якою успадкував відповідач, неправдивість яких встановлена рішенням від 18 грудня 2012 року (справа №2012/7969/2011), при ухваленні якого його зустрічні вимоги про відновлення його матеріальних прав на домоволодіння у цілому не розглядалися на підставі їх не збігання з вимогами ОСОБА_4, вказував, що відмови у відкритті провадження по яким з формальних підстав призводять до затягування їх розгляду та позбавляють його доступу до правосуддя з вимогами, підставами до яких є юридичні факти, чинні рішення, постанови та ухвали апеляційного суду, які звільняють від доказування усі заявлені ним вимоги.

Рішенням суду від 11 грудня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист порушених та невизнаних прав - відмовлено.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року було залишено без змін.

Постановляючи 21 червня 2017 року ухвалу про відмову у задоволення заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні справи і постановленні рішення 11.12.2014 року. суд надав відповідну правову оцінку і вирішив усі позовні вимоги, заявлені ОСОБА_3 у його позовній заяві від 13.11.2014 року, з приводу яких сторони подавали докази і давали пояснення, а тому гнемає підстав для ухвалення додаткового рішення.

Колегія суддів погоджується з ухвалою суду і відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_3, оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу 21 червня 2017 року з додержанням вимог закону.

Статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що при вирішенні справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, суд розглянув позовні вимоги ОСОБА_3 у відповідності до ст.11 ЦПК України в межах заявлених і постановив рішення з дотримання вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відхилені, а рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 11 грудня 2014 року залишене без змін. (т.1 а.с.190-191)

Вказане ухвала апеляційної інстанції, згідно вимог ст.319 ЦПК України, набрала законної сили з моменту її проголошення.

Згідно вимог ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Додаткове рішення, згідно ч.1 ст.220 ЦПК України, може бути постановлене судом, що ухвали рішення, лише у тих випадках, коли: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Обставини, посилаючись на яку ОСОБА_3 в поданій до суду 25.11.2016 року заяві просив ухвалити додаткове рішення, не відноситься до вказаних в частині 1 ст.220 ЦПК України випадків, коли суд може ухвалити додаткове рішення.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичної осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Вимога ОСОБА_3 спрямована на захист його інтересів у спосіб, не передбачений законом, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, п.1 ст.312, ст.ст.313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський