АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/790/4559/17 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,-

ВСТАНОВИЛА:

22 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач посилалась на ті обставини, що 08 травня 2013 року вона уклала з відповідачем договір позики, відповідно до якого передала їй грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США з умовою їх повернення до 31 грудня 2013 року у сумі, еквівалентній 20 000,00 доларів США на час повернення боргу.

04 червня 2013 року за договором позики вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 5 000,00 доларів США з умовою їх повернення до 31 грудня 2013 року.

04 червня 2013 року нею також було укладено договір позики з відповідачем на суму 57 000, 00 доларів США, з умовою їх повернення до 21 грудня 2014 року.

Договори позики були укладені у письмовій формі у вигляді розписок.

В зазначений у розписках строк зобов'язання за договорами виконані не були, сума боргу не погашена.

У зв'язку з чим, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договорами позики у сумі 2 123 414, 60 грн., що еквівалентно 82 000, 00 доларів США по курсу Національного банку України (далі - НБУ) 2 589,53 грн. за 100 доларів США, три відсотки річних від простроченої заборгованості у сумі 184 475, 00 грн., суму пені по ставці НБУ 2 195 261, 03 грн, індекс інфляції від простроченої заборгованості 4 156 764,01грн.

02 лютого 2017 року позивач уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь за трьома договорами позики від 08 травня 2013 року та 04 червня 2013 року заборгованість у сумі 2 123 414, 00 грн., три відсотки річних від простроченої заборгованості у сумі 141 407, 00 грн., суму пені по ставці НБУ 141 407, 44 грн., суму боргу з інфляцією 3 715 135, 40 грн., інфляційне збільшення боргу у сумі 1 591 721, 14 грн., судові витрати по справі у сумі 6 890, 00 грн., що в сумі становить 7 719 974, 98 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за трьома договорами позики від 08 травня 2013 року та 04 червня 2013 року у розмірі 2 123 414, 00 грн., три відсотки річних від простроченої заборгованості у сумі 141 407, 00 грн., що в сумі становить 2 264 821, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890, 00 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі та неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи.

В порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача без наявності відомостей щодо належного повідомлення про час та місце розгляду справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в підтвердження договорів позики позивач надає письмові докази, а саме - розписки.

Разом з тим, надані позивачем розписки є фальшивими, в них зроблені дописки штучно, підробкою її почерку або за допомогою монтажу на комп'ютерній чи копіювальній техніці.

За таких обставин дані розписки не можуть бути визнані належними доказами.

Крім того позивачем приховані факти погашення нею боргу у повному обсязі.

Дійсно, протягом 2007 - 2011 років вона отримувала від подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти, на підтвердження отримання коштів писала розписки.

Але, зазначені гроші вона повернула, а також понад 10 000, 00 доларів США за користування коштами.

Оскільки відповідач не повернула їй розписки після виконання зобов'язань по договорам позики, то вона була змушена здійснювати самозахист своїх прав від неправомірних посягань з боку родини ОСОБА_2 та записала розмову між нею та ОСОБА_3 щодо цих позик на мобільний телефон.

Аудіозапис цієї розмови достовірно підтверджує факт виконання нею зобов'язань.

Крім того, в наданих суду розписках не зазначений строк виконання зобов'язань по кредитному договору, у зв'язку з чим строк виконання не настав, а тому у суду не було правових підстав для застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримували.

Представники ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_1 на її користь 2 123 414, 00 грн. заборгованості по договорам позики та 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 141 407, 00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач по письмовим розпискам передала відповідачці в борг 82 000, 00 доларів США, а саме, 08 травня 2013 року 20 000, 00 доларів США; 04 червня 2013 року 5 000,00 та 57 000, 00 доларів США.

У встановлені розписками строки сума боргу погашена не була.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу з урахуванням трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання.

В задоволенні позову щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та інфляційного збільшення боргу суд першої інстанції відмовив, виходячи з того, що оскільки боргові зобов'язання були виражені в іноземній валюті, то вони індексації не підлягають.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржується, у зв'язку з чим колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що 08 травня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у борг 20 000, 00 доларів США (а. с. 13, 108).

04 червня 2013 року відповідач отримала в борг у позивача суму 5 000, 00 доларів США, яку зобов'язалась повернути до 31 грудня 2013 року (а. с. 14, 107).

21 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримала в борг у ОСОБА_2 57 000, 00 доларів США (а. с. 12, 162).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, суду у підтвердження укладення договорів позики були надані письмові розписки.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1057 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у іншій кількості ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані, але були одержані іншій кількості, ніж встановлено договором.

В суді апеляційної інстанції відповідач посилалась на ті обставини, що гроші при написанні розписки на суму 57 000, 00 доларів США вона від позивача не отримала, дана розписка була безгрошева.

Разом з тим, в підтвердження зазначених договорів відповідач належних та допустимих доказів не надала.

В правовій позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс/13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, доводи ОСОБА_1 стосовно того, що гроші за розпискою на суму 57 000, 00 дол. США їй не передавалися, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів.

Не можуть бути правовими підставами для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що вона позику повернула.

В підтвердження зазначених обставин відповідач посилається на пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також аудіозапис розмови між нею та чоловіком відповідача ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що дані докази у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України також не можуть бути визначені належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач надав суду оригінали розписок на суми 20 000, 00 доларів США та 5 000,00 доларів США (а. с. 107, 108).

В суді апеляційної інстанції представник позивача надав оригінал розписки на суму 57 000, 00 дол. США (а. с. 169)

Відповідачем будь-яких письмових доказів щодо отримання ОСОБА_2 грошей у виконання зобов'язань за договорами позики не надала.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи ОСОБА_1 щодо погашення нею суми боргу не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача на аудіозапис розмови між нею та ОСОБА_3 щодо повернення грошових коштів, не можуть бути визнані належним доказом по справі, оскільки за зазначеним аудіозаписом голоси осіб в установленому законом порядку не ідентифіковані.

Крім того, ОСОБА_3, як вбачається із матеріалів справи, в будь-яких відносинах по борговим зобов'язанням з ОСОБА_1 не знаходився.

За таких обставин, зазначені докази не можуть бути взяті до уваги на підтвердження виконання ОСОБА_1 боргових зобов'язань.

Не є правовими підставами для скасування рішення суду і посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що суду надані фальшиві розписки, оскільки вони не є достовірними.

Відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції зазначила, а в суді апеляційної інстанції підтвердила, що вона особисто писала розписки на 20 000, 00; 57 000, 00; 5 000, 00 доларів США (а. с. 69, 120).

Таким чином, надані суду апеляційної інстанції оригінали розписок на зазначені суми (а суду першої інстанції їх копії), визнаються відповідачем, у зв'язку з чим не можуть бути визнані фальшивими.

Що стосується дописок на зазначених розписках після підпису відповідача, то оскільки вони нею оспорюються, не засвідчені підписом автора розписок, то колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для взяття їх до уваги.

Так, в тексті розписки від 08 травня 2013 року міститься після підпису ОСОБА_1 дописка щодо строку повернення, а саме 31 грудня 2013 року, а також щодо еквіваленту повернення отриманих коштів(а. с. 13, 108).

Розписка від 21 грудня 2014 року містить дописку щодо відшкодування моральної шкоди (а. с. 12, 169).

Таким чином, із наданих суду розписок, написаних ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 щодо отримання в борг коштів, тільки в розписці від 04 червня 2013 року зазначений строк повернення боргу до 31 грудня 2013 року (а. с. 14, 107).

В інших розписках строк повернення боргу не зазначений (а. с. 12,13).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування відносно боргу на суми 57 000, 00 доларів США та 20 000, 00 доларів США штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦПК України, а саме, компенсації трьох відсотків річних.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При розгляді справи, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не було надано доказів, що до ОСОБА_1 нею були пред'явлені вимоги щодо погашення позики в сумі 57 000, 00 доларів США та 20 000, 00 доларів США до звернення з позовом до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що строк виконання зобов'язання, на час звернення позивача до суду, по зазначеним договорам позики не настав, прострочення виконання цього зобов'язання не відбулося, отже правових підстав для стягнення штрафних санкцій, а саме трьох відсотків річних в розмірі 85 165, 00 грн. та 44 633, 60 грн. немає.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що відсутні правові підстави для стягнення і сум позики по вищезазначеним розпискам, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки після звернення до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, ОСОБА_1 не вживала заходів щодо погашення боргових зобов'язань.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язань на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів зменшує суму компенсації за прострочення виконання зобов'язань з 141 407, 00 грн. до 11 608, 40 грн., а загальна сума стягнення з 2 264 821, 00 грн. до 2 135 022, 40 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України колегія суддів зменшує суму судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, з 6 890, 00 грн. до 6 476, 60 грн.

В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції, яке було предметом перегляду суду апеляційної інстанції, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

У зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313,ч.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст.319, ст. 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року - змінити.

Зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по компенсації трьох відсотків річних за порушення боргових зобов'язань з 141 407, 00 грн. до 11 608, 40 грн., а загальну суму стягнення з 2 264 821, 00 грн. до 2 135 022, 40 грн.

Зменшити суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 6 890, 00 грн. до 6 476,60 грн.

В іншій частині заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук