Справа № 161/4808/17
Провадження № 2/161/2063/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.09.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї станом на 31.01.2017 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ "ПриватБанк" в сумі 53701,31 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 2989,74 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 43639,71 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4038,46 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) -500 грн., штрафу (процентна складова) - 2533,40 грн. Враховуючи наведене, просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 53701,31 грн. та судові витрати по справі.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав суду заяву, в якій просив

справу слухати за його відсутності. Крім того, позивач надав в судове засідання письмові пояснення в яких зазначив, що посилання відповідача та його представника на сплив трирічного строку позовної давності є безпідставними, оскільки п. 1.7.31 Умов договору визначено, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк картки, виданої відповідачці скінчився останнього дня червня 2015 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.03.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності. У зв'язку з цим обставини на які відповідач посилається як на обгрунтвання своїх заперечень не відповідають дійсності. Просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Так, на обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що останні платіж відповідачкою було здійснено у грудні 2013 року. Отже, строк позовної давності має обчислюватися з січня 2014 року і цей строк, відповідно, сплинув у січні 2017 року, тобто до звернення позивача до суду з даним позовом. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що у червні 2014 року відповідачкою було здійснено платіж на суму 11,54 коп., а тому посилання позивача на цю обставину є безпідставними. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи,відповідач отримала від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 300 грн. вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6-31).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Тобто, на відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду та розгляду даної справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 Цивільного кодексу України, грошові кошти за кредитним договором не повернула.

Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, у зв?язку з чим у неї перед позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» утворилася заборгованість за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що у відповідача станом на 31.01.2017 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ "ПриватБанк" в сумі 53701,31 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2989,74 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 43639,71 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4038,46 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) -500 грн., штрафу (процентна складова) - 2533,40 грн. (а.с.4-5).

Отже, відповідач ОСОБА_2 істотно порушила вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 536, 549, 550, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому відповідач зобов'язана погасити перед банком наявну заборгованість по кредитному договору.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Суд вважає, що перебіг строку позовної давності за вимогами банку щодо повернення тіла кредиту в розмірі 2989,74 грн. почався у січні 2014 року, коли позичальник за умовами договору мала внести наступний платіж на погашення тіла кредиту. Останній платіж відповідачкою було здійснено 31.12.2013 року, що визнано в судовому засіданні її представником.

Відповідно до ч. 4 ст. 10, ст. 137 ЦПК України судом, за клопотанням представника відповідача у позивача ПАТ КБ «Приватбанк», витребувалися письмові докази на підтвердження здійснення відповідачкою вищевказаного платежу (а.с. 52), вказаний запит позивачем був отриманий (а.с. 53). Проте, позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження цієї обставини.

Таким чином, посилання позивача на ту обставину, що 12.06.2014 року відповідачкою було здійснено платіж на суму 11 грн. 54 коп. суд до уваги не приймає

З огляду по положення ст. 257 ЦК України та вищевказані обставини суд вважає, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 23.03.2017 року (а.с.2), тому строк позовної давності щодо вимог банку про стягнення заборгованості з тілом кредиту сплив.

Враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, яка щодо вказаної вимоги спливла, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту в розмірі 2989,74 грн. відсутні.

Позовні вимоги позивача що стягнення з ОСОБА_2 на його користь відсотків за користування кредитом та пені, суд вважає такими, що підлягають до часткового задоволення, оскільки на день звернення банком до суду з даним позовом позичальник кредитним коштами користувалася та банку їх не повернула.

Розмір заборгованості за користування кредитом слід обраховувати виходячи із трирічного строку позовної давності, встановленої річної ставки зі сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % та сумою кредитних коштів (тіло кредиту), якими користувався позичальник.

Розмір заборгованості у даному випадку буде становити становить 3228,92 грн. (2989,74 грн. (тіло кредиту) х 36 % х три роки), яка і підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь банку.

Частиною 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки з позовом до суду банк звернувся 23.03.2017 року, тому розмір пені слід обраховувати в межах одного року по час звернення з такими вимоги позивача, тобто з 23.03.2016 року по 23.03.2017 року.

Отже, розмір пені позивачем був обрахований станом на 31.01.2017 року і становив 4038.46 грн., його стягнення обмежується встановленим п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строком позовної давності в один рік для такої вимоги, і буде становити 1100 грн.

Що стосується доводів позивача про те, що позовна давність у даній справі збільшена і становить 50 років, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачали збільшення позовної давності до 50 років, вказані Умови позивачем суду взагалі надані не були. Доказів того, що зазначені вище Умови були позичальником підписані, суду також не надано.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки судом вимоги позивача задовольняються частково, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягають до стягнення судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, розмір яких в даному випадку буде становити 128,98 грн.

Такий розмір судових витрат обрахований, виходячи із розміру сплачених банком судових витрат при поданні позовної заяви у розмірі 1600 грн. помножених на суму задоволеного судом розміру кредитної заборгованості - 4328,92 грн. і поділених на заявлену банком при зверненні до суду суму кредитної заборгованості в розмірі 53701,31 грн.

На підставі ст.ст. 256, 257, 258, 509, 510, 526, 1050, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 27.09.2011 року в розмірі 4328,92 грн. з яких: заборгованість по відсотках за користування кредитом - 3228,92 грн., пеня - 1100 грн.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 128 (сто двадцять вісім) грн. 98 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська