Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2325/17-ц Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/778/3079/17 Суддя-доповідач Кочетокова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Кочеткової І.В.,

Суддів Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

Секретар Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визначення частки квартири боржника, заінтересовані особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року Шевченківський ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в нього на виконанні знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих 26.07.2016 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми боргу на загальну суму 46 646 грн. 40 коп.; судових витрат на суму 9 749 грн.; а також виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 17.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 01.04.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Державний виконавець установив відсутність належного боржнику майна та коштів, на які можна звернути стягнення. Згідно інформаційної довідки ДРРП на нерухоме майно за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної сумісної власності боржнику ОСОБА_4 та іншим особам - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Враховуючи вищенаведене, просив суд на підставі ст.ст. 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання щодо виділення частки майна боржника із спільної сумісної власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року в задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити подання державного виконавця.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відмовляючи державному виконавцю у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що виконавцем на надано оригінал зведеного виконавчого провадження, не доведений факт ухилення боржника від виконання судових рішень, із заробітку останньої проводяться відрахування на погашення заборгованості зі сплати аліментів, в суді знаходиться спір щодо розміру заборгованості за аліментами, а тому підстав для звернення стягнення на нерухоме майно не має.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України також встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок про те, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов'язкове, судове рішення залишалося невиконаним (рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п.74, ЄСПЛ 1999-V).

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і у відповідності до ст. 18 згаданого Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 3 ст.18 Закону передбачено, що державний виконавець має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що в провадженні ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів № 333/1847/14-ц, виданих 26.07.2016р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 46 646 грн. 40 коп. - різниці у вартості майна, що підлягає поділу, а також 9 749 грн. в рахунок компенсації судових витрат (а.с.2,4), а також виконавчий лист №2/331/842/15, виданий 17.11.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 01.04.2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.3).

На час вирішення подання державного виконавця судові рішення не виконані, грошові кошти стягувачу не передані, боржник має заборгованість зі сплати аліментів.

Вказані обставини не заперечувалися боржником у судовому засіданні.

За положенням ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно. У випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Даною нормою закону також передбачено, що суд це питання розглядає з повідомленням сторін та заінтересованих осіб.

При вирішенні питання визначення частик у спільній сумісній власності слід ураховувати, що відповідно до частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу. Власники, які вважають, що у зв'язку зі зверненням стягнення на майно боржника у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, порушені їх майнові права у виконавчому провадженні, у зв'язку з накладенням арешту на майно, мають право звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Право державного виконавця звернутися до суду із поданням про виділ частки боржника із майна, що є у спільній сумісній власності, не залежить від факту ухилення боржника від виконання судового рішення, оскільки такий факт має враховуватися тільки коли йдеться про обмеження боржника у виїзді за кордон в порядку п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

За вказаних обставин посилання суду першої інстанції на недоведеність факту ухилення боржника від виконання судового рішення не є підставою для відмови у визначенні частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Оскарження боржником у касаційному порядку судового рішення про поділ майна подружжя, оспорювання розміру заборгованості зі сплати аліментів не звільняє її від обов'язку виконання судового рішення, оскільки в передбаченому законом порядку питання про зупинення виконавчого провадження не вирішувалося.

Крім того, при вирішенні подання державного виконавця суд першої інстанції допустився порушень і норм процесуального права, які унеможливлюють вирішення питання судом апеляційної інстанції.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з обов'язковим викликом у судове засідання не лише державного виконавця, боржника, стягувача й прокурора (у випадках здійснення останнім представництва інтересів громадянина або держави в суді), а й учасників спільної власності на майно та з додержанням вимог щодо допустимості засобів доказування.

Проте до справи не були залучені всі співвласники квартири, що належить на праві спільної сумісної власності боржнику і іншим особам, судом не були дотримані вимоги процесуального закону щодо повідомлення заінтересованих осіб про місце і час розгляду подання державного виконавця.

Таким чином, при розгляді вказаного подання судом першої інстанції порушено порядок, передбачений процесуальним законодавством для вирішення даного питання, що відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст. 312 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали з направленням справи до суду на новий розгляд.

Керуючись ст. ст.307,312 п.3 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2017 року у цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: