Номер провадження: 22-ц/785/4333/17
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Тетяна Юріївна про визнання недійсним договору дарування і скасування реєстрації права власності,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування 19/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 укладеного між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_4 від 02.08.2016 року, та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно (а. с. 2-6).

В обґрунтування позову посилався на те, що 14.09.2011 року між ним та ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3 було укладено договір передачі завдатку за придбання квартири АДРЕСА_1 разом із гаражем, на виконання умов якого ОСОБА_2 було передано завдаток у розмірі 1 500 доларів США. За домовленістю вартість квартири складала 15 000 доларів США. У період з 30.09.2011 року по 29.12.2011 року позивачем було сплачено кошти у розмірі 2 500 доларів США. Після отримання завдатку ОСОБА_7 передала позивачу колючі від квартири для вселення та проведення ремонту. 20.04.2013 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 ще 1 200 доларів США. У цей період позивачу стало відомо, що вказана квартира знаходиться під арештом. З ОСОБА_3 позивач домовився, що він продовжить виплату коштів за квартиру лише після зняття арешту з нею. На виконання цією домовленості, ОСОБА_3 зняла арешт з квартири, проте виїхала за межі України. За час проживання у квартирі позивач провів ремонт на загальну суму 5 000 доларів США.

У квітні 2016 року до позивача звернулася ОСОБА_4, яка пояснила, що ОСОБА_3 видала на її ім'я довіреність на продаж квартири, та стала вимагати виписатися із квартири та звільнити її, погрожувала примусовим виселенням.

ОСОБА_2 вважає вказаний договір дарування недійсним, у зв'язку з його фіктивністю, який скоєний для уникнення цивільно-правової відповідальності та не повернення сплачених коштів та коштів за ремонт. Крім того, вважає, що нотаріусом допущено порушення порядку оформлення договору дарування. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 82-85).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 88-92).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 02 серпня 2016 року між ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в дар ОСОБА_4 19/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.47-49).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 намагається визнати недійсним договір купівлі-продажу 19/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 стороною якого він не є.

В обґрунтуванні свого позову ОСОБА_2 посилався на те, що, на його думку, вказаний договір дарування є недійсним у зв'язку з його фіктивністю та укладений для уникнення цивільно-правової відповідальності та не повернення позивачу коштів, які він витратив при укладені договору завдатку та ремонту подарованої частки будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Разом з тим наявність правовідносин з приводу отримання авансового платежу та проведення ремонтних робіт, а також відсутність іншого житла у позивача не свідчить про фіктивність чи удаваність спірного договору дарування.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані приписи Закону суд першої інстанції врахував і дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не є стороною спірного договору дарування, і не може заперечувати його дійсності на підставах, встановлених законом, оскільки при відчуженні спірної частини домоволодіння не вирішувалися і не порушувалися його права. Його намір придбати спірне домоволодіння у 2011 році не може бути перешкодою власнику майна - ОСОБА_3 розпорядитись своєю власністю на власний розсуд в 2017 році, а тимчасове там його проживання та проведення поточного ремонту, не може впливати на дійсність угоди.

При зазначених обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: С.О.Погорєлова

Судді: А.П.Заїкін

А.А.Калараш