АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Невідомої Т.О., при секретарі Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_2, про визнання частково недійсним договору факторингу, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором, визнання припиненим зобов'язання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року, -

встановила:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» проти апеляційної скарги заперечив.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та безпідставності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір № 693-Ф.

Сума кредиту: 210 000,00 доларів США.

Строк:до 28 вересня 2011 року.

Цільове призначення: споживчі потреби.

29 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено іпотечний договір №693-Ф/ІП-1.

Згідно договору позивач передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15.

Згідно умов договору до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_2по кредитному договору №693-Ф від 29 вересня 2006 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами.

Згідно умов договору до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1по іпотечному договору № 693-Ф/ІП-1 від 29 вересня 2006 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав необхідного обсягу правоздатностіна укладення договору факторингу. Крім того зобов'язання за іпотечним договором між нею та банком є припиненими, оскільки банк пропустив строк позовної давності.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов᾽язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).

Згідно ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Крім того, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував доводи сторін, правильно оцінив наявні в справі докази, повно дослідив укладені договори на їх відповідність вимогам закону, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання договорів недійсними.

Вбачається, що договір факторингу та договір відступлення прав вимоги є укладеними у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції правильного виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження повного виконання зобов'язання, а тому відсутні підстави вважати, що договірні зобов'язання є припиненими.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача як майнового поручителя не було повідомлено про відступлення прав вимоги за зобов'язанням, колегія суддів відхиляє, оскільки ця обставина не є підставою для припинення зобов'язання (ст. 1082 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано первинних бухгалтерських документів, доказів, що фактор прийняв права вимоги та здійснив оплату за це, спростовуються наявними в справі доказами.

Доводи про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того що відбувся перехід прав кредитора та на яку суму, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини підтверджені належними доказами.

Доводи про те, що термін позовної давності для звернення з вимогою про стягнення заборгованості сплив у квітні 2012 року, колегія суддів відхиляє, оскільки виходячи з предмету поданого позову, підстав встановлювати такі фактичні обставини немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 05 квітня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання неюзаконної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Т.О. Невідома