АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору та визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_3 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору та визнання договору недійсним.

Вказувала, що потребує сторонньої допомоги у зв»язку із віком. ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №363.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 передалаа у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 зобов»язалися довічно утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи харчуванням, одягом доглядом, необхідною допомогою, зберегти в безоплатному довічному користуванні житловий будинок.

Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліками, догляду і необхідної допомоги) визначена в розмірі 200 грн. в місяць.

Посилалася на невиконання ОСОБА_4, ОСОБА_5 зобов»язань починаючи з 2013 року.

Одночасно ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 вчинено договір дарування земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №365.

Також ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 вчинено договір дарування земельної ділянки цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1389 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №366.

ОСОБА_3, вважаючи, що вчиняє договір довічного утримання, уклала правочини під впливом помилки, яка полягає у неправильному розумінні істотних обставин.

Просила договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №363 розірвати та повернути ОСОБА_3 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Визнати договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 дарування земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №365, договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 дарування земельної ділянки цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1389 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №366 недійсними.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року позов задоволено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання договору недійсним відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає вдхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання договору недійсним, суд першої інстанції послався на

положення ч.1 ст.229, ст.717, 744, 755 ЦК України та виходив з доведеності неналежного виконання ОСОБА_4, ОСОБА_5 зобов»язань за договором довічного утримання, виникнення на момент укладення ОСОБА_3 спірного договору дарування помилки стосовно правової природи правочину.

Водночас, керуючись правилами, встановленими ст.256 ЦК України, суд першої інстанції вважав, що перебіг позовної давності починається 7 лютого 2017 року.

На обґрунтування такого висновку, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 дізналась про вчинення договору дарування 7 лютого 2017 року.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч. 1 ст. 749 ЦК України).

За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №363.

Відповідно до п.1 договору ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному.

На підставі п.5 договору ОСОБА_4, ОСОБА_5 зобов»язалися довічно утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи харчуванням, одягом доглядом, необхідною допомогою, зберегти в безоплатному довічному користуванні житловий будинок.

Пунктом 6 договору передбачено, що вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, ліками, догляду і необхідної допомоги) визначена в розмірі 200 грн. в місяць.

До істотних умов цього договору сторони віднесли можливість розірвання договору за загодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією зі сторін - в судовому порядку (п.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Згідно зі ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

З приєднаної до матеріалів справи погосподарської книги вбачається, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 (а.с.17-25).

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_5 щодо доведеності виконання зобов»язання за договором довічного утримання.

Судом першої інстанції оцінено покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про здійснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 поховання сина ОСОБА_3, ремонту огорожі як такі, що не стосуються виконання ОСОБА_4, ОСОБА_5 обов»язків за договором довічного утримання.

Водночас свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 повідомили про обізнаність виконання ОСОБА_4, ОСОБА_5 обов»язків за договором довічного утримання лище щодо надання продуктів харчування.

У матеріалах справи відсутні докази щодо здійснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 забезпечення ОСОБА_3 одягом, доглядом, необхідною допомогою.

Навпаки, свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 показали, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 не надавався ОСОБА_3 догляд та необхідна допомога.

Крім того, з приєднаних до матеріалів справи фінансових документів не вбачається, що оплата комунальних платежів здійснюється ОСОБА_4, ОСОБА_5, оскільки платником визначено ОСОБА_3 (а.с.79-103).

За змістом ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За містом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 наведеної норми передбачено, що ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 довічного утримування ОСОБА_3, забезпечення харчуванням, одягом доглядом, необхідною допомогою в розмірі 200 грн. в місяць.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про розірвання договору довічного утримання з підстав неналежного виконання ОСОБА_4, ОСОБА_5 обов»язків за договором відповідно до вимог закону.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 вчинено договір дарування земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №365.

Також ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укдладено договір дарування земельної ділянки цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1389 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованої по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №366.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися вимоги, зазначала, що укладаючи оспорюваний договір, вважала, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 буде надаватися догляд.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в ОСОБА_3 волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельної ділянки, оскільки вона є особою похилого віку, після укладення правочину продовжує проживати у житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, та користуватися земельними ділянками, що розташовані по АДРЕСА_1, укладаючи оспорюваний договір, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення.

Встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Отже, похилий вік ОСОБА_3 та потреба у у зв»язку з цим у сторонній допомозі, одночасне вчинення оспорюваного правочину з договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір довічного утримання, посвідченим державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №363, свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_3

Згідно з п.8 правочину нотаріусом роз'яснено положення статей 717-722 ЦК України.

Відповіно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 щодо спливу позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заявлено про сплив позовної давності .

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ОСОБА_3, звертаючись до суду, вказувала на те, що довідалася про вчинення договору дарування у лютому 2017 року.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів

недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а

відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня,

коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого

права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з

цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням

правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судом першої інстанції враховано, що копія договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №365 та договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 дарування земельної, посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори Чернівецької області Мартинюк Є.Р. 28 березня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за №366 видана ОСОБА_4, ОСОБА_5, через що ОСОБА_3 не могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно із ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 не містить інших доводів.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

Одинак О.О.