Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Червинської М.Є., Загородньої І.М., МазурЛ.М.,

розглянувши справу в попередньому судовому засіданні за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, у якому зазначив, зо 10 серпня 1995 року ОСОБА_5 позичила у нього 2 тис. дол.. США, про що була складена відповідна розписка, відповідно до умов якої остання зобов'язалась повернути борг до 10 лютого 1996 року. У передбачений строк відповідач вказані кошти не повернула, виїхала із м. Яворів, не повідомивши йому нове місце проживання. Посилаючись на вказані обставини, просив поновити строк позовної давності, стягнути з відповідача на свою користь 51 880 грн основного боргу, 31 128 грн - 3% річних та судові витрати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від вересня 206 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 10 серпня 1995 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 2 тис. дол. США, які остання зобов'язалась повернути до 10 лютого 1996 року. На підтвердження угоди відповідач надала позивачу борговий документ - письмову розписку.

Отже, між сторонами було укладено договір позики у відповідності із ст.ст. 374, 375 ЦК УРСР (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР, якщо боржник видав кредитору з посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем боргового зобов'язання, тому правильними є висновки суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4

Разом із тим, відповідно до вимог ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З розписки вбачається, що ОСОБА_5 повинна була повернути позивачу борг до 10 лютого 1996 року. Саме з цього часу відповідач не виконала зобов'язань за умовами даної угоди, почався перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився 10 лютого 1999 року, а з указаним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 19 травня 2016 року, тобто поза межами встановленого законом строку.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки позивач допустимими і належними доказами (ст.ст. 10, 60 ЦПК України) не довів обставини щодо переривання перебігу позовної давності, або поважності причин пропуску даного строку, тому апеляційний суд обґрунтовано залишив в силі рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М.Завгородня

Л.М. Мазур