Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3120/17 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Є.У.№ 335/3551/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Юнімед», третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, за договором купівлі-продажу, укладеним 02.03.2016р. з ОСОБА_4, набув право вимоги за договорами позики і поруки від 01.09.2011р. на суму 50 000 доларів США стосовно боржника ОСОБА_5 і поручителя ПП «Юнімед». Заочним рішенням від 24.02.2015 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто 1 093 708, 69 грн. заборгованості за договором позики з урахуванням пені і виплат, передбачених ст.625 ЦК України. Посилаючись на те, що заочне рішення ОСОБА_5 не виконано, борг не повернуто, просив суд на підставі ст. ст.514, 549, 554, 625, 1046 1050 ЦК України, стягнути з поручителя ПП «Юнімед» як солідарного з позичальником ОСОБА_5 боржника 1 265 340,65 грн. заборгованості, із яких 398 560 грн. заборгованість за позикою, 437 968,31 пеня, 390 190,24 грн. інфляційні втрати, 38 622,10 грн. 3% річних.

Рішенням Орджонікідзевськогорайонного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по справі та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з огляду на такі обставини.

Встановлено, що 01.09.2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, згідно якому ОСОБА_4 передала в позику ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 398 560 грн., що за курсом НБУ на момент укладення договору складало 50 000 доларів США, зі строком повернення до 01.09.2013 року (а.с.9-11).

Того ж дня між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ПП «Юнімед» був укладений договір поруки №25П/03/2011, згідно якому останнє зобовязалося відповідати перед кредитором ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_5 зобовязань за договором позики як солідарний боржник. Відповідно до п.8.1 договору поруки цей договір набирає сили з моменту його підписання і діє до повного виконання взаєморозрахунків між сторонами (а.с.12-13).

26.02.2014 р. кредитор ОСОБА_4 направила досудову вимогу поручителю ПП «Юнімед» про сплату в строк до 06.03.2014р. 435 014, 60 грн. заборгованості ОСОБА_5 (а.с.14).

Вказана вимога поручителем не виконана, оскільки з 23.04.2013 року в провадженні господарського суду перебувала справа про банкрутство ПП «Юнімед», порушена за заявами ТОВ «Бельформ», ОСОБА_6, провадження у якій було припинено ухвалою від 14.04.2015р. у звязку із укладанням мирової угоди (а.с.25).

У березні 2014 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 і ПП «Юнімед» про солідарне стягнення заборгованості. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2014р., залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.09.2014 р., провадження у справі в частині позовних вимог до ПП «Юнімед» закрито на підставі ст.205 п.1 ч.1 ЦПК України (а.с.23-24).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2015 року у справі №335/2151/14-ц задоволено позов ОСОБА_4 і стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 435 014,60 грн. заборгованості за договором позики від 01.09.2011 року, з яких 398 560 грн. заборгованість за позикою, 25 409,57 пеня, 5 181,28 грн. інфляційні витрати, 5 836,75 грн. 3 % річних (а.с.18-20).

02.03.2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 право солідарної вимоги з ОСОБА_5 і ПП «Юнімед» за договором позики, укладеним 01.09.2011 року між ОСОБА_4 як позикодавцем і ОСОБА_5 як позичальником і за договором поруки №25П/03/2011 від 01.09.2011 року (а.с.41-44).

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порука ПП «Юнімед» припинена, позивачем пропущено строк позовної давності, з 23.04.2013 р. до 24.02.3015р. поручитель перебував у стадії банкрутства, а тому нарахування штрафних санкцій за вказаний період часу не передбачено діючим законодавством.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим, за змістом другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного суду України від 10.09.2014 р. у справі №-6-32 цс14 і у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими до застосування.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що порука ПП «Юнімед» припинилася з 01.03.2014р., суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин і правила ст.267 ЦК України.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на те, що позовною давністю захищається тільки порушене право, порука ПП «Юнімед» припинена задовго до звернення ОСОБА_3 з відповідним позовом до суду у цій справі, підстав для застосування ст.ст.256, 267 ЦК України суд першої інстанції не мав.

Проте, вказана помилка суду не призвела до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не має. Вказаний недолік судового рішення підлягає усуненню шляхом зміни судового рішення і виключення із його мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що вперше вимогу до поручителя було предявлено в межах шестимісячного строку, не ґрунтуються на зібраних у справі доказах і не спростовують висновки суду першої інстанції про припинення поруки.

Як зазначено в судовому рішенні від 05.11.2014р. (а.с.23), з позовом до боржника і поручителя кредитор ОСОБА_4 звернулася у березні 2014 р. Ухвалою суду від 03.09.2014 р. провадження у справі в частині позовних вимог до ПП «Юнімед» було закрито, оскільки стосовно боржника ПП «Юнімед» у господарському суді було порушено справу про банкрутство.

Будь-яких вимог до поручителя у справі, що розглядалася в порядку господарського судочинства, кредитор не заявляв. Провадження у справі про банкрутство відповідача було припинено ухвалою від 14.04.2015р. у звязку з укладанням сторонами мирової угоди.

З відповідним позовом до суду у цій справі ОСОБА_3 звернувся тільки у вересні 2016 року.

Зважаючи на те, що ч.4 ст. 559 ЦК України не передбачено переривання шестимісячного строку дії поруки, строк виконання основного зобовязання настав ще 01.09.2013 року, з позовом у цій справі до поручителя ОСОБА_3 звернувся 28.03.2016р., передбачених законом підстав для висновку про те, що на момент предявлення позову строк поруки не скінчився, не має.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року в цій справі змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: