У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та Кредит») про визнання недійсним договору іпотеки та за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 11 квітня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; банк) та ОСОБА_7 укладенодоговір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 194pv7-06, на підставі якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 12 000 доларів СШАіз зобов'язанням повернути кошти до 11 квітня 2013 року і сплатити 17 % річнихза користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії 11 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_8 (майновий поручитель), ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором у сумі 113 624 гривні 51 копійка. Оскільки рішення суду не виконано, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 1 752 073 гривні 52 копійки, в рахунок погашення якої просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що він зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1. У 2014 році на його адресу надійшов лист банку з вимогою звільнити квартиру, з якого йому стало відомо, що 11 квітня 2006 року між банком та його батьком ОСОБА_7, укладено кредитний договір № 194рv7-06, на забезпечення виконання зобов'язань за яким укладено договір іпотеки. Оскільки на час укладення договору він був неповнолітнім, а тому на його вчинення необхідна згода органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, яка надана не була, просив визнати спірний правочин недійсним з моменту укладення. Ухвалою від 23 червня 2015 року позови об'єднано в одне провадження. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року, у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено. Позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат, житловою площею 28,7 кв. м, загальною площею 49, 3 кв. м та належить на праві власності ОСОБА_8, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, у рахунок погашення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 194 pv 7-06 від 11 квітня 2006 року на загальну суму 764 302,80 грн, що складається з основної суми (тілу) кредиту в сумі 12 000 доларів США, що еквівалентно 261 396,32 грн., відсотків у розмірі 11 087,08 доларів США, що еквівалентно 241 510,16 грн, пені в сумі 261 396,32 грн. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не звертати до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності 07 червня 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у розмірі по 121 грн 80 коп. з кожного. У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки та в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права кредитора на отримання сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та врахувавши положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки без звернення до виконання рішення протягом дії вказаного Закону. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Таким чином, за своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми ст.39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року (справа № 6-1205цс15). Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував, а апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на вказані порушення уваги не звернув, помилково залишивши рішення без змін, у зв'язку з чимоскаржувані судові рішення за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають скасуванню в частині вирішення вимог щодо реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Висновок судів про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки є законним та обґрунтованим з огляду на наступне. За положеннями ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту реєстрації неповнолітньої дитини на час укладення спірного договору, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік О.В. Попович