Справа № 357/856/17 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/3409/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 52 10.08.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ОСОБА_2, третя особа - Державна судова адміністрація України, про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області звернулося до суду із вказаним позовом, який мотивувало наступним:

У відповідності до вимог п. 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Цим же Законом було доповнено ч. 6 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» абзацом 2 такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Листом Державної судової адміністрації України від 15 січня 2015 року № 1-315/15 повідомлено, що у разі скорочення чисельності працівників суду розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

На виконання вищевикладеного на підставі наказу начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 02 лютого 2015 року № 15/0 було проведено скорочення штатних одиниць працівників загальних судів Київської області в усіх судах. Водночас, в Законі № 76-VIII не було передбачено необхідність проведення скорочення працівників в кожному суді певного регіону України окремо для отримання підстави виплачувати суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В рішенні Ради суддів України № 6 від 05 лютого 2015 року також було зазначено, що у разі скорочення чисельності працівників суду розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. У зв'язку із вищевикладеним та на підставі наказу начальника територіального управління № 13 від 10 лютого 2015 року виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В подальшому після проведення Державною судовою адміністрацією України у територіальному управлінні в Київській області фінансового аудиту та аудиту відповідності, встановлено недотримання вимог п. 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 76-VIII та перевищено максимальний місячний розмір суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919590 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути із ОСОБА_2 кошти у сумі 7 308,00 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2017 року в задоволенні позову про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, третя особа Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтувала скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність його позовних вимог. Зазначає, що суддівська винагорода суддям у січні-березні 2015 року мала виплачуватися із урахуванням вимог п. 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визначення такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким обмежено максимальний розмір суддівської винагороди 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Зазначає, що в Законі № 76-VIII не передбачені будь-які інші умови для виплати суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, крім скорочення посад працівників відповідних установ. Вказує, що суддям понад встановлених законодавством обмежень зайво виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919590 грн., тобто виплата винагороди здійснена відповідно до необґрунтованого та безпідставного рішення начальника управління, яке суттєво порушує норми законодавства та призвело до незаконної виплати суддівської винагороди. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову ТУ ДСА України про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем юридичною особою виплата суддівської винагороди відповідачеві проведена добровільно за відсутності рахункової помилки, а тому позовні вимоги суд вважав безпідставними. Окрім того, в ході розгляду справи позивачем взагалі не було доведено обґрунтованості його вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

У відповідності до вимог ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Вказана норма у будь-якому разі унеможливлює стягнення з відповідача спірних коштів, оскільки вони були виплачені йому як засіб до існування добровільно, без рахункової помилки з боку позивача та відсутності недобросовісності відповідача. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у його постанові від 22 січня 2014 року за результатами розгляду справи № 6-151цс13, які є обов'язковими для всіх судів. За таких умов задоволення позову у даній справі прямо протирічать нормі матеріального права.

Також, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду й щодо недоведеності позивачем взагалі факту безпідставності виплати відповідачу спірних коштів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування судом самостійно таких доказів було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування того, що саме в тому районному суді, де працює відповідач, не було проведено скорочення апарату, а відтак що судді цього суду не мали права на одержання суддівської винагороди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат згідно вимог Закону № 76-VIII. При цьому усі твердження позивача з цього приводу, викладені як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, є загальними та не містять конкретних даних щодо предмета доказування. Доводи ж апеляційної скарги, що саме суд мав встановлювати ці обставини, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відтак не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на представлених до справи матеріалах та законі, зводяться до переоцінки позиції позивача, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: А.С. Сержанюк

В.О. Фінагєєв