Справа №1414/2025/2012 08.08.2017 08.08.2017
Провадження №22-ц/784/1804/17
Справа № 1414/2025/12
Провадження № 22-ц/784/1804/17 Головуючий першої інстанції: Циганок В.Г.
Категорія: 39 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Шагаєм О.Я

за участі позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору Пята миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що він та відповідач є рідними братами і спадкоємцями по закону після смерті 28 жовтня 2011 р. їх батька ОСОБА_6

Однак, 17 квітня 2008 р. ОСОБА_6 було складено заповіт, за яким все майно він заповів онуці ОСОБА_7, яка є дочкою відповідача.

Посилаючись на те, що вказаний заповіт було вчинено під впливом тиску на заповідача з боку ОСОБА_3 та його дружини, а тому цей заповіт не відповідав справжній волі заповідача, а також що заповітом порушені права і законні інтереси позивача як спадкоємця після смерті ОСОБА_6, оскільки він як син має право на половину спадкового майна, як і відповідач, просив визнати заповіт недійсним.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2012 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є протиправним, суперечить дійсним і фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить його скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 28 жовтня 2011 р. помер батько позивача та відповідача ОСОБА_6 (а.с. 3).

За життя 17 квітня 2008 р. ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого заповів своїй внучці ОСОБА_7 все належне йому на день смерті майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось. Заповіт посвідчений 17 квітня 2008 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1469 (а. с. 6).

На день смерті ОСОБА_6 належала на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 травня 1994 р., виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду ( а. с. 59), зареєстрована в Державному реєстрі прав власності 13.08.2012 за № 37365467 (а. с. 60 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1233, ч. І ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кількох фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як розяснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р., при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК України немає відвідного правила. У книзі шостій ЦК України у ст. ст. 1247, 1248 зазначені загальні вимоги форми заповіту, а у ст. 1257 визначені підстави, з яких заповіт може бути визнаний недійсним.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вважав складений його батьком заповіт недійсним через відсутність вільного волевиявлення останнього, що обумовлено тиском з боку відповідача ОСОБА_3, а також, що таке розпорядження заповідача порушує його особисті права.

Відмовляючи у позові, суд виходив з недоведеності позивачем обставин щодо невідповідності волевиявлення, викладеного у заповіті, справжній волі заповідача, складання заповіту під психічним насильством.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 102 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист субєктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача.

Як встановлено судом, оспорюваний заповіт складений заповідачем ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7

Таким чином саме ОСОБА_7 має безпосередній матеріальний інтерес до вирішення спору про визнання заповіту недійсним, оскільки вирішення даного спору безпосередньо вплине на її права та обовязки спадкоємця за заповітом.

Між тим до участі у справі в якості відповідачки ОСОБА_7 залучена позивачем не була.

Так, з матеріалів справи вбачається, що залишаючи позовну заяву без руху у звязку з невиконання позивачем вимог закону щодо оплати судового збору, суддя в ухвалі від 14 травня 2012 р. звернув увагу ОСОБА_2 на те, що позов не було предявлено до належного позивача ОСОБА_7

Однак, можливість уточнення судом позовних вимог та складу осіб, які братимуть участь у справі, передбачена під час проведення попереднього судового засідання (ст. 130 ЦПК України).

Попереднє судове засідання по справі не призначалося і під час розгляду справи питання щодо уточнення складу осіб не вирішувалось.

Суд в порушення вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України не розяснив позивачу його права, передбачені ст. 33 ЦПК України щодо предявлення позовних вимог до належного відповідача спадкоємця за заповітом у передбачений процесуальним законом спосіб, а також наслідки невчинення таких дій.

Також суд не звернув уваги на заяву ОСОБА_2 від 12 листопада 2012 р. (а.с. 62), в якій позивач не погоджується на заміну відповідача ОСОБА_3 іншими особами або залучення у справу додаткових осіб, не дав цій заяві належної правової оцінки при визначенні підстав відмови у позові.

За такого висновок суду про відмову у позові через недоведеність позовних вимог є передчасним без залучення до участі у справі усіх заінтересованих осіб.

Апеляційний суд з огляду на положення ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

З урахуванням викладеного підставою для відмови у даному позові має бути його предявлення не до усіх осіб, які мають безпосередній матеріальний інтерес у спорі.

Оскільки суд, в порушення вимог матеріального та процесуального права, відмовив у позові з інших підстав, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у звязку із предявленням позову не до усіх осіб, які мають безпосередній матеріальний інтерес у спорі.

Такі обставини залишились поза увагою доводів апеляційної скарги, але є підставою для скасування рішення відповідно до положень ч. 3 ст. 303, ч. 3 ст. 309 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу із таких підстав.

Щодо порушень судом положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. (далі Конвенція), а саме права на справедливий розгляд.

Так, ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з її положеннями кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_2 була розглянута визначеним законом судом, у відкритому судовому засіданні, впродовж розумного строку.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази надіслання судом та отримання позивачем, який був відсутній в судовому засіданні під час проголошення судом рішення по справі, належно оформленої копії судового рішення у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 222 ЦПК України.

Однак, такі порушення прав позивача на справедливий судовий розгляд були усунуті судом апеляційної інстанції, який з огляду на вказані обставини вважав, що позивачем не пропущено строк на апеляційне оскарження, а тому відкрив апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2 (ч. 1 ст. 294 ЦПК України).

Стосовно відмови у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у даній справі до вирішення судом спору про визначення часток спадкоємців.

Ухвалою суду від 13 листопада 2012 р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі до закінчення іншої справи. При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги характер спірних правовідносин у цих справах та відсутність відомостей про відкриття провадження за іншим позовом, а тому правильно відхилив таке клопотання.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про упереджене вирішення судом заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2012 р. таку заяву повернуто позивачеві через невиконання ухвали суду від 25 вересня 2012 р. про залишення без руху заяви у звязку із необхідністю сплати судового збору. Ухвали набрали чинності і оскаржені не були, тобто дане питання вирішено судом у передбачений процесуальним законом спосіб.

Доводи апеляційної скарги про наявність доказів тиску з боку ОСОБА_3 на заповідача не можуть бути взяті до уваги, оскільки є передчасними у звязку з незалученням до участі у справі належного відповідача.

Посилання позивача на порушення його прав на обовязкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті батьків, невизначеність часток останніх та відповідача у спадковому майні, незаконний розподіл спадщини, що відкрилася після смерті їх з відповідачем батьків, порушення з боку третіх осіб при отриманні дублікатів правовстановлюючих документів та оформленні спадкових прав не були предметом даного позову, а тому не можуть бути враховані при вирішення цього спору.

Помилкове зазначення судом першої інстанції дати складання оспорюваного заповіту «14 квітня» замість «17 квітня» не вплинуло на вирішення спору.

Також безпідставне посилання в апеляційній скарзі на заміну вказаного позивачем відповідача ОСОБА_3 на інших осіб, оскільки судом такої заміни проведено не було.

У звязку із відмовою у позові в силу ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати.

В суді першої інстанції позивачем було сплачено 107 грн. 30 коп. за звернення з позовною заявою, що відповідало положенням підпункту 1 пункту 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на час звернення з позовною заявою).

В силу вимог підпункту 6 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на час звернення з апеляційною скаргою) за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

За такого позивач, звертаючись з апеляційною скаргою, мав сплатити 118 грн. 03 коп., однак судовий збір ним не було сплачено з посиланням на те, що він є інвалідом.

Між тим, з наданої позивачем копії пенсійного посвідчення серія ААА № 203834 (а.с. 100) вбачається, що з 01 грудня 2003 р. йому безстроково визначено ІІІ групу інвалідності, що в силу положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на час звернення з апеляційною скаргою) не є підставою для звільнення від сплати судового збору, а тому з позивача в дохід держави слід стягнути 118 грн. 03 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корабельного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2012 року скасувати, постановити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним відмовити у звязку із предявленням позову не до усіх осіб, які мають безпосередній матеріальний інтерес у спорі.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 118 (сто вісімнадцять ) грн. 03 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_8