Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 316/358/16Головуючий у 1-й інстанції Комишня Н.І.
Пр. № 22-ц/778/814/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гончар М.С.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 10822 доларів США, що становить 283349,78 грн. та 3% річних від суми боргу у розмірі 405,82 доларів США, що складає 10625,48 грн., а всього стягнути заборгованість в сумі 11227,82 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 293975,27 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме: судовий збір 2939,75 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 25 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв у нього в борг 10822 доларів США строком до 27 листопада 2014 року. Свої зобовязання за договором відповідач не виконав.

Рішенням Камянсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року (а.с. 112- 113) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 11227,82 доларів США, що еквівалентно 293975,27 грн. та судовий збір в розмірі 2939,75 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 119-121) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 130) апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою відповідача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 131).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 30 березня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 153) в порядку задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 (а.с. 148-149) та клопотання представника відповідача ОСОБА_2 за дорученням (а.с. 73) ОСОБА_4 (а.с. 151).

Позивач ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю (а.с. 163) ОСОБА_5 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с. 159-162).

У судовому засіданні 01 червня 2017 року апеляційний розгляд цієї справи по суті було розпочато апеляційним судом: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, оголошено перерву після розяснення апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України права сторін заявити клопотання про надання доказів, передбачених ст. 303 ч. 2 ЦПК України, в порядку задоволення клопотання представника позивача (а.с. 173-174) про надання йому часу для надання розрахунку 3 % річних у гривні з урахуванням курсу долара США по відношенню до гривні станом на 28.11.2014 року, тобто на день виникнення прострочки виконання зобовязання.

У період з 12 червня по 30 червня 2017 року включно суддя-доповідач ОСОБА_1 перебувала у відпустці (а.с. 179).

17 серпня 2017 року позивач через свого представника подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення (а.с. 185-186), за змістом яких 3% річних у гривневому еквіваленті становлять 6075,12 грн. з урахуванням курсу долара США по відношенню до гривні України за довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 28.11.2014 року - 14,97 грн.

У судове засідання 17 серпня 2017 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 180-183) позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 та представник останнього ОСОБА_4 не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подала апеляційному суду заяву (а.с. 184), в якій зазначала, що їй стало відомо про факт укладення угоди про надання правової допомоги між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_6 У звязку з укладенням даної угоди, вона, як адвокат, що призначена особі за рахунок Державного бюджету, не має права продовжувати представляти інтереси ОСОБА_2 у цій справі, тому просила розглядати дану справу апеляційним судом в її відсутність.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 і на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання адвоката ОСОБА_4 задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_4 за присутністю представника відповідача ОСОБА_2 за угодою адвоката (а.с. 187-188) ОСОБА_6 та представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі:

- представника відповідача, якій у тому числі зазначав, що укладенням вищезазначеного договору позики сторін також порушуються права дружини відповідача, яка згоди на його укладення не давала,

- представника позивача, якій надав для долучення до матеріалів цієї справи у судовому засіданні розрахунок 3 % річних у гривневому еквіваленті у розмірі 6074,82 грн. (а.с.190) з урахуванням офіційного курсу НБУ долара США по відношенню до гривні України станом на 28.11.2014 року, тобто на день настання строку для повернення суми боргу (а.с.189) 1496,9269, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши наданий у судовому засіданні розрахунок представника позивача щодо 3% річних та матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 202 - 203, 205, 207, 526, 530, 545, 625, 626, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 215, 256, 291, 292, 294 ЦПК України та правильно виходив із того, що позивач має право на стягнення з відповідача у цій справі за рішенням суду суми основного боргу за договором позики від 25.11.2014 року, а також на 3 % річних від суми боргу, оскільки відповідач у добровільному порядку ухиляється від сплати боргу на користь позивача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

В силу вимог ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Відповідно до ч. 3 ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

За змістом ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж рожу та такої ж якості.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції з оригіналу розписки ОСОБА_2 від 25.11.2014 року, що була надана стороною позивача та мається в матеріалах справи (а.с. 103), відповідач ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_3 взяв в борг 10822,00 доларів США з зобовязанням повернути грошові кошти до 27.11.2014 року, що підтверджує укладення договору позики, який відповідно до ст. 1046 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із п.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що наявність боргового документу - розписки у кредитора ОСОБА_3 свідчить про невиконання боржником ОСОБА_2 свого обовязку.

За змістом ст.ст. 626,629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зобов'язання, згідно з ст. 524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума,що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ст. 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому вони поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст.ст.1046,1049 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в договорі позики.

З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14 дійшла наступних висновків: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня».

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правова позиція Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14).

Оскільки, платежу з боку відповідача на користь позивача не було, то суд першої інстанції правильно виходив при стягненні основної суми боргу із офіційного курсу НБУ долара США до гривні України станом на 10.03.2016 року, тобто на дату предявлення позову ОСОБА_7 у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав при вищевикладених обставинах, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у цій справі за рішенням суду суму боргу за договором позики у розмірі 10822,00 доларів США, що становить 283349,78 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним та його представником у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із презумпції правомірності правочину вищезазначеного договору позики, укладеного сторонами (ст. 204 ЦК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, стороною відповідача ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

Диск з аудіощзаписом та копії матеріалів кримінального провадження, надані апеляційному суду стороною відповідача (а.с. 164-170), не можуть бути прийняті апеляційним судом у цій справі як докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу будь-яких дій ОСОБА_3 чи написання вищезазначеної розписки не свідчить про недійсність останньої.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили,….обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок…, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідач ОСОБА_2 будь-яких зустрічних позовних вимог у цій справі з приводу визнання недійсною вищезазначеної розписки з будь-яких правових підстав не заявляв, та останні судом першої інстанції не вирішувались у цій справі.

Крім того, відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції (зокрема, порушення прав дружини відповідача при укладенні відповідачем вищезазначеного договору позики із позивачем, про які було лише в усній формі і лише в апеляційному суді заявлено представником відповідача ОСОБА_6А.), не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції, що узгоджується із правовим висновком ВСУ, викладеним у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15, якій є обовязковим для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Разом із тим, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Суд першої інстанції, діючи виключно в межах заявлених у цій справі позовних вимог позивача, що відповідає вимогам ст. 11 ч. 1 ЦПК України, разом із тим, допустився помилки при розрахунку 3 % річних у розмірі 405,82 доларів США, що є еквівалентом 10625,48 грн., оскільки остання має бути визначена виключно у гривнях України саме у розмірі 6074,82 грн. (розрахунок представника позивача а.с.190, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України) з урахуванням офіційного курсу НБУ долара США по відношенню до гривні України станом 28.11.2014 року тобто на день настання строку для повернення суми боргу (а.с.189) 1496,9269.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити; рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року у цій справі змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3% річних від суми боргу з «10625,48 грн.» до «6074,82 грн.» та судовий збір з «2939,75 грн.» до «2894,24 грн.».

В звязку із чим, вважати остаточно стягнутими з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу 10822 доларів США, що еквівалентно 283349,78 грн., 3% річних від суми боргу 6074,82 грн., судовий збір 2894,24 грн. (з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до суми задоволених позовних вимог позивача у цій справі; розрахунок: сума задоволених позовних вимог 289454,60 грн. (розрахунок: 283349,78 грн. + 6074,82 грн. * сплачений судовий збір за подачу позову позивачем 2939,75 грн. (а.с. 1)/сума заявлених позовних вимог 293975,27 грн.).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_7 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 118), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2016 року у цій справі змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) 3% річних від суми боргу з «10625,48 грн.» до «6074,82 грн.» та судовий збір з «2939,75 грн.» до «2894,24 грн.».

В звязку із чим, вважати остаточно стягнутими з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) суму основного боргу 10822 доларів США, що еквівалентно 283349,78 грн., 3% річних від суми боргу 6074,82 грн., судовий збір 2894,24 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9