Провадження № 2/742/1172/17
Єдиний унікальний № 742/2302/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань Ринді Л.А., позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Новикова Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Прилуцької міської ради в Чернігівській області про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом до Прилуцької міської ради в Чернігівській області про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування.

Аргументує свої позовні вимоги тим, що 24.12.1997 р. він купив у ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1., що розташований на земельній ділянці, розміром 600 кв.м, спірна земельна ділянка відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю оформлена за ОСОБА_6.

Користуючись вказаною земельною ділянкою за призначенням 20 років, він намагався оформити право власності на неї на своє ім»я. Так як ОСОБА_6 померла і спадкоємців її майна немає, він, як користувач даної земельної ділянки більше 15 років, звернувся до компетентного органу з заявою про присвоєння спірній земельній ділянці кадастрового номеру та оформлення прав.

20 липня 2017 року відповідач своїм листом відмовив йому у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з підстав неможливості встановити факту набуття ним права власності на вказану земельну ділянку.

Тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку, розміром 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши наявні докази у справі, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав:

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар).

24 грудня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7 жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1, розміщений на приватизованій земельній ділянці площею 600,0 кв.м.(а.с.30)

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 26 грудня 1994 року, земельна ділянка площею 0,600 гектарів, розташована на території Прилуцької міської Ради народних депутатів, АДРЕСА_1, передана в приватну власність ОСОБА_6, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд(а.с.22)

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Чернігівська область, АДРЕСА_1, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстровано за ОСОБА_6.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.12.2016 року №НВ-016, користувачем земельної ділянки площею 0,0600 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою:АДРЕСА_1, зазначено ОСОБА_2

З наведеного вбачається, що ОСОБА_8 добросовісно на законних підставах володіє земельною ділянкою площею 0,0600 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, з часу набуття права власності на житловий будинок за цією ж адресою, тобто з 1997 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Також, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років.

Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач добросовісно заволодів чужим майном - вищевказаною земельною ділянкою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею протягом більше десяти років. У зв»язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, визнавши за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку розміром 0,0600 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі ст.ст. 119, 377 ЦК України ,ст.120 Земельного кодексу, керуючись ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до Прилуцької міської ради в Чернігівській області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну розміром 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд( присадибна ділянка).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області протягом десяти днів через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили з моменту закінчення строку на його оскарження.

Суддя А.В. Коваленко