Справа № 377/163/17 Головуючий у І інстанції Орел А. С.
Провадження № 22-ц/780/3386/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 26 07.08.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого Лівінського С.В.

суддів: Журби С.О.

Фінагеєва В.О.

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом.

Позов мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 22 лютого 2007 року шляхом оформлення заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у «Приватбанк» ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пояснив, що відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості та свої зобов'язання не виконала, у зв'язку з цим станом на 28 лютого 2017 року має заборгованість за договором в розмірі 55414,84 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 16652,44 грн і заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 38762,40 грн.

З врахуванням стягнутої з відповідача на його користь рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року заборгованості у розмірі 31511,09 грн, різниця становить 23903,75 грн, а з врахуванням штрафів, передбачених п. 8.6 Умов і правил надання банківських послуг 500 грн - фіксована частина і 1195,19 грн - процентна складова, заборгованість, за його розрахунком, до стягнення становить 25598,94 грн.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 24 квітня 2017 року у задоволені позову відмовлено та розподілено судові витрати.

Банк з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважав вказане рішення не законним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, подала через свого представника заперечення щодо необхідності відхилити апеляційну скарги та залишити рішення без змін через пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з позовом.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

22 лютого 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 15 тис. грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 22 лютого 2007 року в сумі 31511,09 грн, що складалася з заборгованості за кредитом - 16652,44 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 11888,03 грн; заборгованості по комісії за користування кредитом - 1993,90 грн, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн (фіксована частина) та 1476,72 грн (процентна складова).

Рішенням того ж суду від 31 серпня 2015 року з ОСОБА_3 на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту від 22 лютого 2007 року б/н в розмірі 11896,70 грн, яка складалася з заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 1 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року в сумі 11896,70 грн і штрафів 500 грн (фіксована частина) та 594,84 грн (процентна складова).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року це рішення суду в частині стягнення боргу змінено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» борг за кредитним договором за період з 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2013 року в розмірі 10980,75 грн, з яких проценти - 9311,49 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн та штраф (процентна складова) - 499,08 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пред'явлений позов є безпідставним, не доведеним, тому задоволенню не підлягає.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК), які зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України (поширюється на кредитні правовідносини) у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За наведеного у даному конкретному випадку вимоги банку щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом за період з 15 жовтня 2013 року до дня повернення позики являються обґрунтованими і заперечень на спростування заборгованості по кредиту та її розміру відповідач суду не надав та заявив про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з позовом.

Про те, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.є

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), від 036 червня 2015 року (№ 6-31цс15) та від 29 червня 2016 року (№ 6-1188цс16).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, наведені вище висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, мали бути враховані районним судом при застосуванні вказаних норм права. Суд мав право відступити від правових позицій, викладених у висновках Верховного Суду України, однак з одночасним наведенням відповідних мотивів, що судом першої інстанції зроблено не було.

Не було місцевим судом, крім того, враховано, що відповідно до висновків Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З врахуванням наведених вище порушень норм права, колегія суддів знайшла за можливе, на підставі положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України, вийти за межі доводів апеляційної скарги та прийшла до таких висновків.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року, що набрало законної сили, встановлені такі обставини.

Видана ОСОБА_3 платіжна картка діяла до березня 2011 року і не поновлювалася. 04 вересня 2011 року Приватбанк звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Вказаний позов рішенням суду від 13 жовтня 2011 року був задоволений. Отже, звернення Приватбанку до суду у вересні 2011 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, згідно зі ст. 264 ЦК України перервало цей строк і його слід обраховувати заново із наступного дня після пред'явлення позову, тобто із 05 вересня 2011 року.

Наведені обставини, згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Оскільки позивач позов до суду подав лише 10 березня 2017 року, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявив і доказів поважності причин пропуску не надав, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, рішення суду першої інстанції, на підставі п. 4) ч.1 ст. 309 ЦПК України, слід скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4) ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: С.О. Журба

В.О. Фінагеєв