УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про визнання частково недійсним договору факторингу, припинення дії, яка порушує право, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати частково недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - TOB «Факторингова компанія «Вектор плюс»), додаток № 1 до договору факторингу від 28 листопада 2012 року в частині передачі (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 2706/0907/71-335 від 05 вересня 2007 року, від первинного кредитора ПАТ «Сведбанк» до нового кредитора ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» стосовно вимог до ОСОБА_4; визнати незаконними дії ПАТ «Сведбанк» стосовно передання та розголошення персональних даних ОСОБА_4 та розголошення банківської таємниці третім особам.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 05 вересня 2007 року між нею та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 193 000,00 доларів США на строк до 05 вересня 2032 року.

Позивачка вказувала, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, на підставі якого останній набув право вимоги, зокрема, і за вказаним вище кредитним договором.

ОСОБА_4 зазначала, що договір факторингу від 28 листопада 2012 року в частині передання права грошової вимоги відносно неї є недійсним з огляду на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності для укладення цього договору факторингу, оскільки не мав ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, і її, як боржника, сторони договору факторингу не повідомили належним чином про його укладення.

Також позивач вважала, що у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відсутні пільги від сплати ПДВ, а відтак факторингова компанія при укладенні договору факторингу зобов'язана була сплатити ПДВ, проте така інформація відсутня.

Посилаючись на вищевказане та зазначаючи, що укладенням договору факторингу від 28 листопада 2012 року відповідач також порушив її права щодо передачі її даних третій особі без відповідної згоди, чим порушив банківську таємницю, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення TOB «Факторингова компанія «Вектор плюс» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували роз'яснення, викладені у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та виходили з того, що при укладенні оспорюваного договору факторингу були дотримані норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини; при цьому належним чином оцінивши направлення рекомендованою поштою ПАТ «Сведбанк» 14 грудня 2012 року на адресу позивачки повідомлення про відступлення права грошової вимоги, а також невиконання позивачкою умов кредитного договору з 2011 року, суди дійшли обґрунтованого висновку, що укладення договору факторингу відбулось з дотримання норм чинного законодавства та без порушення будь-яких прав позивачки, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

М.Є. Червинська