Справа № 175/176/17
Провадження № 2/175/57/17
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2017 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Воздвиженського О.Л.,

при секретарі Перепелиці Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Слобожанське цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Балівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування та право на отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

В січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування та право на отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Посилається на те, що 06 грудня 2001 року помер її батько ОСОБА_3 Після його смерті відкрилася спадщина. Померлий залишив заповіт, яким заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, позивачу ОСОБА_1, тобто вона є спадкоємцем за заповітом, незважаючи на те, що їх право на спадкове майно, яке відкрилося після смерті батька, ніхто не оспорює, вона не в змозі отримати в державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в звязку з неможливістю надання нею правовстановлюючого документу на житловий будинок, який би був зареєстрований в встановленому законом порядку на імя померлого. Тому, вона звернулася до суду для визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом та право на отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися, але надали суду заяву в якій просили суд розглядати справу за відсутності їх представників.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 грудня 2001 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 386629 від 07.12.2001 року. За життя ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений 14.04.1995 року секретарем виконкому Балівської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області

ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 29.

ОСОБА_1 є донькою та єдиною спадкоємицею померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯИ № 069958 від 20.06.1953 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно, а саме, на житловий будинок № 3 по вул. Клубній в с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0,25 га, на якій розташоване домоволодіння.

Позивачка у передбачений законом строк прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. За вищевказаною заявою було, відкрито спадкову справу.

17 серпня 2016 року позивачка звернулась до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що залишилось після смерті батька. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі вищезазначеного свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 серпня 2016 року.

Рішенням виконавчого комітету Балівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області №18 від 15 квітня 1992 року за ОСОБА_5 було визнано право особистої власності на житловий будинок № 3 (літер. «А») по вул. Клубній у с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що складається з коридору (11.4 кв.м.). кухні (20,7 кв.м.) та кімнати (29,2 кв.м.). Такі фактичні дані підтверджуються архівною копією № С-490-2016 від 23.11.2016 року.

У 1992 році на замовлення ОСОБА_3 була виготовлена архівна справа та технічний паспорт на житловий будинок.

Земельна ділянка площею 0,25 га, на якій розташоване домоволодіння, у погосподарській книзі значиться як така, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_3

Однак, з невідомих причин право власності на житловий будинок №3 по вул. Клубній в с. Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0,25 га, на якій розташоване домоволодіння, на ім'я ОСОБА_3 зареєстроване не було, правовстановлюючі документи спадкодавцем не отримані.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з частинами 4-5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що до даних правовідносин необхідно застосовувати нормативні акти, які діяли на той час.

За змістом статті 524 Цивільного кодексу Української PCP 1964 року, який був чинним на момент смерті батька позивачки, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК УРСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

У даному випадку право власності на житловий будинок було визнано за померлим рішенням виконавчого комітету Балівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області №18 від 15 квітня 1992 року.

У відповідності до ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право, власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державшими нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради.

Як зазначається у ОСОБА_6, найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла.

Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12% 1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Враховуючи те, що спадкодавець набув майнове право на земельну ділянку, оскільки за його життя було прийнято рішення компетентним органом про передачу земельної ділянки їй у власність, однак не набув права власності, оскільки не отримав державний акт та не провів його державної реєстрації то, відповідно, і спадкоємець - позивач у справі, набула лише майнове право в порядку спадкування на дану земельну ділянку.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

У відповідності до вищезазначеного ОСОБА_6, якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно абзацу 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановлено, що приватизація земельної ділянки померлим ОСОБА_3 завершена не була, акт на право власності на земельну ділянку не отримано.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкування є перехід прав та обов'язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - право на завершення приватизації та одержання акта про право власності на землю на своє їм'я.

Дані розяснення містяться в Узагальненнях ОСОБА_6 Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Тобто ніщо не впливає на право позивача на завершення приватизації земельної ділянки як спадкоємця після померлого ОСОБА_5, який помер 06 грудня 2001 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України , ст. ст. 1216 , 1218, 1233 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1 до Балівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування та право на отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у с. Попово-Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті її батька - ОСОБА_5, який помер 06 грудня 2001 року, а саме: житловий будинок № 3 (літер. «А»), загальною площею 61.3 кв.м., по вул. Клубній в с. Балівка Дніпровського району Дніпропетровської області, що складається з коридору площею 11.4 кв.м, кухні - площею 20.7 кв.м, кімнати площею 29.2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у с. Попово-Балівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_5, який помер 06 грудня 2001 року, право на завершення процедури приватизації та отримання на своє ім'я свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по вул. Клубній, буд. 3 у с. Балівка Дніпровського району Дніпропетровської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Л. Воздвиженський