Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1606/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Волошина Н. Л.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

17.08.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Кіселика С.А., Дуковського О.Л.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.06.2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» про стягнення боргу по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» про стягнення боргу по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.10.2014 року працював старшим юрисконсультом Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром».

11.11.2015 року позивача переведено в.о. начальника юридичного відділу.

З 04.01.2016 року позивач продовжив працювати на підприємстві на посаді начальника юридичного відділу на умовах контракту №25 від 28.12.2015 року.

Позивач зазначив, що починаючи із серпня 2015 року на підприємстві несвоєчасно виплачувалась заробітна плата.

Станом на 01.08.2016 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 26 652,21 грн. за період з квітня 2016 року по липень 2016 року включно.

Позивач зазначив, що 16.08.2016 року звільнився з роботи в порядку п.1 ст. 36 КЗпП України, однак фактично звільнився через невиплату заробітної плати, оскільки неодноразово звертався, в тому числі письмово, до Генерального директора про виплату заборгованості, але заробітну плату своєчасно не виплачували, заборгованість по зарплаті позивач отримав лише за 2015 рік.

Крім того, компенсацію за невикористані 16 днів щорічної відпустки та вихідна допомога у розмірі одномісячної заробітної плати в розмірі 7000 грн. не виплачено.

Позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, оскільки повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини.

Просив суд стягнути із відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2016 року по 31 липня 2016 року у сумі 26652 грн. 21 коп.; безпідставно не нараховану заробітну плату за 4 дні у червні 2016 року у сумі 1400 грн. 00 коп., за серпень 2016 року у сумі 3818 грн. 18 коп., 200 грн. 00 коп. за вислугу років, компенсацію за 16 днів невикористаної відпустки у сумі 3645 грн. 44 коп., вихідну допомогу у сумі 7000 грн. 00 коп., з утриманням роботодавцем з зазначених сум податків та обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 серпня 2016 року до повного розрахунку , виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати у розмірі 11550 грн. 36 коп.; відшкодування моральної шкоди у сумі 7000 грн. 00 коп.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2016 року по 31 липня 2016 року на суму 22335 грн. 50 коп. залишено без розгляду з підстав п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 105).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.06.2017 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема зазначається, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам наданих відповідачам по справі , щодо затримки у виплаті заробітної плати , що в подальшому потягло за собою невірне визначення судом першої інстанції загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Також зазначається, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільнені підлягає зменшенню , з урахуванням принципу співмірності та істотної суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Також зазначається, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з затримкою заробітної плати, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження свої позовних вимог в цій частині позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 16 серпня 2016 року був звільнений з ТОВ «Об'єднання Дніпроенергобудпром» з посади начальника юридичного відділу на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. (а.с. 7)

На день звільнення ОСОБА_2 роботодавець не виконав свого обов'язку, передбаченого ст.ст. 47, 116 КЗпП та не провів виплату всіх належних позивачеві сум в день звільнення, що підтверджується розрахунковими листами за період з липня по листопад 2016 року. (а.с. 80-81).

Суд першої інстанції зазначив, що з розрахункового листа за серпень 2016 року вбачається, що станом на 01 серпня 2016 року борг підприємства перед ОСОБА_2 складав 28840 грн. 65 коп. У серпні йому було нараховано 6519 грн. 87 коп., з яких 2240 грн. 00 коп. оклад, 3883 грн. 88 коп. компенсація відпустки, 373 грн. 33 коп. за вислугу років, 23 грн. 66 коп. індексація.

З зазначених нарахувань було утримано 1336 грн. 58 коп. обов'язкових податків та зборів.

В серпні 2016 року, ОСОБА_2 було виплачено 5000 грн. 00 коп. і борг підприємства перед позивачем склав 29023 грн. 94 коп. (а.с. 81)

В подальшому у вересні 2016 року позивачеві було виплачено 2500 грн. 00 коп. заборгованості , а залишок боргу склав 26523 грн. 94 коп., у жовтні 2016 року - 3188 грн. 44 коп. , а залишок боргу склав 23335 грн. 50 коп. , і у листопаді 2016 року після виплати 23335 грн. 50 коп. був проведений повний розрахунок. (а.с. 80)

Зазначені обставини підтверджується копіями платіжних відомостей за жовтень - листопад 2016 року, з яких вбачається, що 23335 грн. 50коп. ОСОБА_2 були виплачені у листопаді і останній платіж з цієї суми відбувся 24 листопада 2016 року (а.с 82-85).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції зазначив, що з підстав ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час до проведення повного розрахунку, відтак до стягнення належить середній заробіток з 17 серпня 2016 року по 24 листопада 2016 року.

Суд першої інстанції зазначив, що довідкою ТОВ «Об'єднання Дніпроенергобудпром» від 12 січня 2017 року визначено середньоденну заробітну плату позивача у сумі 268 грн. 71 коп. (а.с. 87).

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, у розрахунковому періоді з 17 серпня 2016 року по 24 листопада 2016 року визначено 70 робочих днів.

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 18809 грн. 70 ( 70 робочих днів Х 268 грн. 71 коп. середньоденної заробітної плати = 18809 грн. 70 коп.)

Суд першої інстанції зазначив, що вимоги ж позивача щодо стягнення на його користь боргу по нарахованій заробітній платі, не нарахованої заробітної плати за 12 днів серпня 2016 року у сумі 3818 грн. 18 коп., з компенсацією за вислугу років у сумі 200 грн. 00 коп., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 3645 грн. 44 коп. задоволені бути не можуть, оскільки , як встановлено судом вище, відповідні нарахування ОСОБА_2 у серпні 2016 року були проведені і вся нарахована заробітна плата виплачена в повному обсязі. Також не підлягають задоволенню вимоги позову щодо стягнення безпідставно не нарахованої заробітної плати за 4 дні у червні 2016 року у сумі 1400 грн. 00 коп.,

Також суд не знаходить підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі одномісячної заробітної плати у сумі 7000 грн. 00 коп. відповідно до умов Контракту.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідач протягом тривалого часу, не виплачуючи у встановлені ст. 115 КЗпП України строки зароблених коштів, систематично порушував право ОСОБА_2 на оплату праці.

Ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач визначив розмір грошового відшкодування у сумі 7000 грн. 00 коп., що відповідає розміру його місячного посадового окладу, при чому суд погоджується, що заявлений розмір є еквівалентним обсягу та характеру моральних страждань ОСОБА_2

Колегія судів погодилась з висновками суду першої інстанції , що позов підлягає задоволенню частково.

Доводи викладені в апеляційній скарзі , що суд першої інстанції не звернув увагу на суттєві обставини зокрема ,що затримка по заробітній платі виникла у зв'язку з арештом рахунків державним виконавцем (тобто існувала незалежна від підприємства обставина, яка не уможливлювала своєчасно розрахуватись) колегією суддів визнається необґрунтованою, оскільки ризик негативних факторів під час здійснення підприємницької діяльності покладається на роботодавця і відповідно зазначені обставини не можуть бути визнані судом як форс мажорні обставини, які звільняють відповідача від відповідальності.

Не знайшли свого правового підтвердження і доводи викладені в апеляційній скарзі в частині, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільнені підлягає зменшенню , з урахуванням принципу співмірності та істотної суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, оскільки є необґрунтованими.

В частині доводів викладених в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з затримкою заробітної плати, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження свої позовних вимог в цій частині позову, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив дійсні обставини справи в цій частині позовних вимог, надав належну оцінку наданим доказам на підтвердження позовних вимог і дійшов обґрунтованого висновку стягнувши моральну шкоду . Сам факт затримки виплати заробітної плати працівникові, є порушенням не тільки його юридичних прав, а тягне за собою і моральні страждання у зв'язку з витратою часу на поновлення свого порушеного права , застосування додаткових зусиль для повноцінного функціонування життя його та його родини.

Відповідачем не надано належних доказів які б спростували доводи позивача в цій частині позовних вимог.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» - відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.06.2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: