УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів, як з позичальника та поручителя, заборгованість за договором позики в сумі 321 160 грн, а також 3 % річних у розмірі 26 495 грн 70 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 30 березня 2010 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого відповідач взяв у нього в борг 27 000,00 доларів США, зобов'язавшись повертати борг частинами. Першу частину позики в розмірі 13 500,00 доларів США ОСОБА_5 повернув у визначений в розписці строк, проте другу частину позики - 13 500,00 доларів США, ОСОБА_5 повернув частково в сумі 1 100,00 доларів США через ОСОБА_6

Посилаючись на те, що станом на день звернення до суду позика в сумі 12 400,00 доларів США йому не повернута, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 30 березня 2010 року в сумі 326 659 грн 23 коп., з яких: сума основного боргу 317 144 грн 88 коп., 3% річних - 9 514 грн 35 коп.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, що підтверджується наданим позивачем оригіналом розписки (а. с. 34), частину якої було повернуто самим боржником ОСОБА_5, а частину - через довірителя ОСОБА_6, а також врахувавши, що останній платіж з повернення позики датований 07 лютого 2014 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про переривання строку позовної давності та наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 суми боргу за договором позики від 30 березня 2010 року у розмірі 326 659 грн 23 коп. та 3% річних у розмірі 9 514 грн 35 коп.

При цьому суди правильно відмовили у задоволенні позову до ОСОБА_6 з урахування відсутності належним чином доведених обставин щодо наявності з ним договору поруки.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 березня

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

М.Є. Червинська