АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/698/17 Справа № 0417/7473/2012 Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що відповідно до умов договору №SAMDN2748 від 13 грудня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредит в розмірі 75.000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,60% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2009 року.

Вказували, що в якості забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 20 жовтня 2010 року між ними та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167.

Зазначали, що банк умови кредитного договору виконав у повному обємі, надавши кредитні грошові кошти.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 допустив порушення умов договору шляхом його неналежного виконання, у звязку з чим станом на 23 листопада 2011 року допустив заборгованість у загальному розмірі 194.008 грн.16 коп., яка складається з 100.000 грн. - заборгованості за кредитом; 79.821 грн.17 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4.472 грн.32 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 9.214 грн.67 коп. штрафу (процента складова), яку просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 184.008 грн.16 коп. та з відповідача ПАТ «А-Банк» в сумі 10.000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрите, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 13 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №SAMDN2748 (договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки), за умовами якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 75.000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,60% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 12 грудня 2009 року (а.с.12).

20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167 (а.с.10).

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що кредитний ліміт було збільшено до 100.000 грн. та станом на 23 листопада 2011 року за спірним кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 194.008 грн.16 коп., яка складається з 100.000 грн. - заборгованості за кредитом; 79.821 грн.17 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4.472 грн.32 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 9.214 грн.67 коп. штрафу (процента складова) (а.с.5-9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку до відповідача ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів належними та допустимими доказами факту видачі кредиту та доказів підвищення кредитного ліміту до 100.000 грн.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, як підставу відмови у задоволенні позову, висновок суду щодо ненадання банком доказів на підтвердження позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивачем надано достатньої доказів стосовно заявлених позовних вимог, а саме надано копія кредитного договору, розрахунок заборгованості як в межах позовних вимог станом на 23 листопада 2011 року так і станом на 17 липня 2012 року, крім того надано виписку за карткою відкритою за спірним кредитним договором по 30 липня 2012 року (а.с.12,5-9,79-83,84-98).

З наданих банком доказів чітко вбачається зміна кредитного ліміту в межах дії кредитного договору та проплати, які здійснював ОСОБА_2 за спірним кредитним договором.

А тому висновок суду про недоведеність позовних вимог до ОСОБА_2 є хибним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем було надано заперечення, до якого додана копія рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2014 року, яке є чинним на даний час та з якого вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2013 році звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №SAMDN2748 від 13 грудня 2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (а.с.225-226).

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором SAMDN2748 від 13 грудня 2007 року станом на 27 травня 2013 року у загальному розмірі 259.349 грн.17 коп., з якої заборгованість за тілом кредиту 100.000 грн. та заборгованість за відсотками - 159.349 грн.17 коп. (а.с.227)

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, з відповідача ОСОБА_2 вже стягнута сума заборгованості за спірним кредитним договором №SAMDN2748 від 13 грудня 2007 року, яка утворилася станом на 27 травня 2013 року, що на два роки перевищує позовні вимоги банку по даній справі про стягнення заборгованості станом на 23 листопада 2011 року, що виключає правову можливість задоволення позову.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні саме в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.