Номер провадження 2/754/1302/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 22.09.2015 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу у 2014 році ними був придбаний автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», д.н.з. НОМЕР_3, 2001 року випуску, який був зареєстрований на її ім`я. Середня ціна вказаного автомобіля складає 10650 доларів США, що в еквівалентному розмірі становить 270829,50 грн.

Як зазначає позивач, незважаючи на те, що вищевказаний автомобіль було придбано ними під час шлюбу та за спільні подружні кошти, відповідач 10.01.2015 року без її згоди та участі зняв спірний автомобіль з реєстраційного обліку та продав третій особі, тобто, відчужив не в інтересах сім`ї їх спільне майно.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за ? частину вартості спірного автомобіля в розмірі 135414,75 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник Падалко О.Ю. уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення, а також просили про стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 46400 грн. та витрат по оплаті висновку спеціаліста в галузі автотоварознавчих досліджень в розмірі 1500 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме заперечував проти позовних вимог в частині розміру компенсації вартості ? частини автомобіля, вважаючи його завищеним.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.02.2011 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 22.09.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, присвоєно позивачу дошлюбне прізвище «ОСОБА_1» (а.с.28).

Як вбачається з листа УДА ГУ МВС України в м.Києві від 23.09.2015 року № 10/497д, за позивачем станом на 23.09.2015 року було зареєстровано ряд транспортних засобів, зокрема, автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», д.н.з. НОМЕР_3. 10.01.2015 року даний автомобіль перереєстровано на іншого власника за довідкою-рахунком (а.с.29).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 10.01.2015 року спірний автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 (а.с.43).

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як визначено у ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, сторонами під час шлюбу набуто автомобіль «Mitsubishi Pajero Wagon», д.н.з. НОМЕР_3, який було відчужено відповідачем без згоди позивача 10.01.2015 року. Дані обставини визнані сторонами, зокрема, стороною відповідача, який не визнав позов лише в частині розміру компенсації (а.с.15).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за ? частину вартості автомобіля.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до Висновку судової автотоварознавчої експертизи від 07.06.2016 року № 4079/16-54, проведеної КНДІСЕ, на день проведення експертизи ринкова вартість спірного автомобіля, власником якого була ОСОБА_1, складає 206288,15 грн. (а.с.61-78).

Зазначений Висновок суд приймає як достовірний, оскільки вартість автомобіля встановлена за результатами огляду транспортного засобу від 25.05.2016 року (а.с.66). Жодних інших підстав для сумніву у правильності та достовірності у вказаному Висновку у суду немає, належних доказів на спростування висновку сторонами суду не надано.

Так, позивач, заперечуючи проти вказаного висновку, надала суду Звіт про оцінку майна від 06.06.2017 року, складений ТОВ «Експерт нерухомості-2015», відповідно до якого ймовірна ринкова вартість вищевказаного автомобіля склала 236600, 00 грн. (а.с.153-190).

Суд не приймає до уваги даний Звіт, оскільки оцінка автомобіля була проведена по фотознімках (а.с.169), а не за результатами огляду самого транспортного засобу. Крім того, зазначений висновок носить характер припущення, оскільки в ньому зазначено саме ймовірну, а не дійсну вартість колісного транспортного засобу, а тому жодним чином не спростовує Висновок судової автотоварознавчої експертизи від 07.06.2016 року № 4079/16-54, проведеної КНДІСЕ.

Таким чином, враховуючи той факт, що сторонами на момент постановлення рішення суду не надано належних та допустимих доказів щодо розміру вартості автомобіля на даний час, суд визначає розмір компенсації вартості ? частини автомобіля, виходячи з Висновку судової автотоварознавчої експертизи від 07.06.2016 року № 4079/16-54, проведеної КНДІСЕ, в розмірі 103144,08 грн., а тому задовольняє позовні вимоги частково.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь витрати за надання правової допомоги в розмірі 46400 грн., то суд не вбачає підстав для стягнення зазначеної суми, виходячи з наступного.

Так, з наданої позивачем копії квитанції від 28.08.2015 року ОСОБА_1 було сплачено адвокату Падалко О.Ю. 46400 грн. на підставі додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг від 28.08.2015 року (а.с.127-128, 129, 130). В той же час, надані суду оригінали вказаного договору та додаткової угоди № 1 не підписані самою ОСОБА_1, а тому не можуть прийматись до уваги як підстава для стягнення цих коштів. Суд звертає увагу і на те, що згідно п.4 додаткової угоди № 1 предметом даної угоди є також складання заяви до Шевченківського РУГВ МВС України в м.Києві та ведення кримінального провадження відносно ОСОБА_2 щодо неправомірного відчуження автомобіля, тобто, позивач просить стягнути судові витрати, понесені за отримання юридичної допомоги в межах іншого провадження, а не даної справи.

Також, акт виконаних робіт від 21.03.2017 року не містить детального розрахунку (погодинно).

Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за оплату висновку спеціаліста в галузі автотоварознавчих досліджень в розмірі 1500 грн. суд також не вбачає, оскільки вказаний висновок відхилено судом з вищенаведених підстав.

Оскільки позов задовольняється частково, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1031,44 грн. пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 355, 356, 357 ЦК України, ст.ст.60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 грошову компенсацію за ? частину вартості майна в розмірі 103144 грн. 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1031 грн. 44 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий