Номер провадження: 22-ц/785/6582/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

05.06.2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду, ОСОБА_4 посилалась на ті обставини, що з листопада 1999 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 В період знаходження у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). В теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано.

ОСОБА_4 пояснила, що вказана квартира була придбана у шлюбі за грошові кошти, які належали їй особисто. Однак у зв'язку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно статусу даної квартири подружжю не вдалося, ОСОБА_4 звернулась з позовом до суду, в якому просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Заперечуючи проти заявлених вимог та виходячи з аналогічних обставин, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, в якому посилався на те, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим просив суд визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - задоволений.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на те, що рішення було ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із норм матеріального права, які містяться в Сімейному кодексі України, який набрав чинності з 01.01.2004 року (далі - СК України).

Так, в оскаржуваному рішенні суд посилається на ст. 57 СК України, якою встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Крім того, суд вважав встановленим, доведеним доказами та показаннями свідків те, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти позивача за первісним позовом ОСОБА_4, оскільки нею була продана квартира, яка належала ОСОБА_4 до шлюбу, і за отримані нею грошові кошти була куплена спірна квартира.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, згідно із ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Таким чином, судом не було враховано, що оскільки СК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, то правовідносини, які склалися до набрання цим Кодексом чинності регулюються законодавством яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме 22 серпня 2002 року, тобто Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Із матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що спірна квартира була придбана 22 серпня 2002 року, в період перебування ОСОБА_3 з ОСОБА_4 у шлюбі, який було зареєстровано 06 листопада 1999 року.

Договір купівлі-продажу було посвідчено 22 серпня 2002 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори, покупцем була зазначена позивач за первісним позовом ОСОБА_4, її право власності на спірну квартиру було зареєстровано в державному реєстрі за номером запису 467 в книзі 441пр-35.

Таким чином, на час купівлі спірної квартири, а саме на 22 серпня 2002 року, діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який діяв до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Таким чином, діючим на момент купівлі спірної квартири сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Тобто діючим на час купівлі спірної квартири законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таке право було передбачено лише ст. 57 СК України, яке набрало чинності з 01.01.2004 року, та якою не регулювались спірні правовідносини, про що було вказано вище, та що безпідставно не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

З цих підстав також не можуть бути взяті до уваги показання свідків, які надавали свідчення в суді першої інстанції, про те, що спірна квартира куплена за особисті гроші позивача за первісним позовом ОСОБА_4

Слід також зазначити, що ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що спірна квартира була придбана за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки правових підстав для визнання права особистої приватної власності первісного позивача ОСОБА_4 на спірну квартиру матеріали справи не містять.

Разом з тим, матеріали справи містять безспірні докази про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, і належить їм в рівних частках.

При цьому, колегія суддів враховує, що ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 р., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом ст. 321 та ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3про розподіл спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири, підлягає задоволенню.

Що стосується доводів позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про те, що спірна квартира куплена нею особисто за власні кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2, то вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на вищевикладене, та виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності трьом особа: позивачу ОСОБА_4, її матері - ОСОБА_5 та брату ОСОБА_6 і була продана 10.07.2002 року за 21 400 грн. (а.с.18).

Тобто, кожному із продавців після продажу квартири належало по 7 133 грн.

Спірна квартира була куплена 22 серпня 2002 року за 11 960 грн. (а.с.12).

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що саме отримані від продажу попередньої квартири грошові кошти були витрачені на купівлю спірної квартири. Крім того, матеріалами справи не встановлено, звідки сторони отримали ще 4 827 грн. для купівлі спірної квартири. Договору позики або договору дарування вказаних коштів на ім'я ОСОБА_4 матеріали справи також не містять.

Тобто доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, матеріалами справи не спростовані.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, заперечень проти первісних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, розподілити спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_3, ІПН: НОМЕР_1, право власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати, шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судового збору у сумі 3809,96 грн., із яких 1719,25 грн. - сплачених ним за подання зустрічної позовної заяви (а.с.56), 2042,71 грн. - за подання апеляційної скарги (а.с.171), та 48 грн. - за видачу копії технічного запису судових засідань (а.с.181).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 рокускасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Розподілити спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_3, ІПН: НОМЕР_1, право власності на 1/2 ідеальну частку квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3809,96 грн. (три тисячі вісімсот дев'ять гривень 96 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра