Провадження № 22-ц/779/1350/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Турів О.М.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та відповідачем 26 листопада 1996 року зареєстровано шлюб Івано-Франківським міським відділом РАГС, актовий запис №1317, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2001 року розірвано. В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м., про що свідчить договір купівлі-продажу від 08.11.1999 року. З 2000 року в даній квартирі проживала їхня сім'я, а з часу розірвання шлюбу проживає вона з дочкою. Договір купівлі-продажу спірної квартири оформлено на відповідача ОСОБА_4, однак укладено в інтересах сім'ї, тому дане майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням презумпції рівності часток подружжя просила визнати за нею право власності на ? частину квартири як частку у спільному майні подружжя. Стягнути з відповідача судові витрати. 10.07.2017 р. подано заяву позивачем про поновлення строку звернення до суду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 липня 2017 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду із позовною заявою про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності по ? частці квартири по АДРЕСА_1 кожному, як частку у спільному майні подружжя. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати: судовий збір у розмірі 1794,32 грн, витрати за подання оголошення в ЗМІ в розмірі 180 грн та витрати за проведення експертної оцінки в розмірі 250 грн.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви про поновлення строків позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки позивачкою не підтверджено належними доказами поважність пропущення строків звернення до суду, а також правомірність її позовних вимог і беззаперечне право на частку у спірному майні.

Зазначає, що спірна квартира, придбана ним за особисті кошти, набуті до укладення шлюбу, тому є його особистою приватною власністю. Крім того має місце невірний вибір способу судового захисту позивачем, так як квартира є неподільною річчю, тому судом не могло бути визнано за позивачем право на частку у ній.

Судом першої інстанції також не прийнято до уваги роз'яснення, наведені в Постанові Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 та не виконано вимог ст.ст.212-216 ЦПК України.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника апелянта, позивача та її представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст.ст. 60, 63, 68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 369 Цивільного кодексу України, встановивши, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу та за спільні кошти, позивач пропустила строк звернення до суду (строк позовної давності) з поважних причин, дійшов висновку про поновлення строку та визнання права власності на квартиру по ? частині за кожним з подружжя. Крім того, судом вирішено питання про розподіл судових витрат.

З висновками суду першої інстанції про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним з них права власності на ідеальні частки (по ? за кожним) погоджується колегія суддів, а в частині стягнення судових витрат суд допустився помилки, неправильно застосувавши норми процесуального права.

Судом встановлено, що укладений 26 листопада 1996 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зареєстрований Івано-Франківським міським відділом РАГС за актовим записом № 1317, розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2001 року, яке набрало законної сили з 09.03.2001р. (а.с.5). 14.08.2001 року відділом РАГС Івано-Франківського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.11.1999 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 придбано однокімнатну квартиру житловою площею 14,7 кв.м., загальною площею 31,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , тобто під час перебування сторін у шлюбі (а.с. 37).

За приписами ст.ст. 22, 28 КпШС України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розгляду спору.

Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

В силу ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу.

Позивач стверджує, що квартира була придбана подружжям за рахунок спільних коштів.

Апелянт ОСОБА_4 не надав суду жодних належних доказів, які б свідчили про те, що спірне житло придбане за його особисті кошти. Представник апелянта ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що такі докази не збереглися.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності, перебіг якого розпочався, на його думку, з моменту розірвання шлюбу (а.с.52-55).

Позивачем подана заява про поновлення строку позовної давності для звернення до суду (а.с.72-74), у якій зазначено, що її спільне з донькою проживання у спірній квартирі після розірвання шлюбу і по теперішній час, відсутність претензій з боку відповідача щодо майна, утримання квартири за її рахунок, не ставили під сумнів те, що вона має право на ? частку у цій квартирі. А подання заяви позивачем про застосування строку позовної давності стало для неї несподіванкою.

За загальним правилом перебіг строку позовної давності починається з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права, у даному випадку - коли позивач дізналася про те, що відповідач претендує на квартиру в цілому.

Позивач пов'язує цей момент обізнаності з моментом подачі заяви відповідачем про застосування строку позовної давності (27 квітня 2017 року).

Відповідачем це не спростовано. Зокрема, не подано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що він після розірвання шлюбу (2001 рік) і до 27 квітня 2017 року претендував на спірну квартиру, придбану під час шлюбу з позивачем на підставі договору купівлі-продажу, як на майно, що є його особистою приватною власністю.

І, навпаки, позивачем надані докази того, що вона претендувала на частку, належну відповідачу у спільному майні, а саме його частку у квартирі, подавши про це позов до суду 26.11.2007 р., який залишений судом без розгляду (а.с.67-68), вважаючи, що інша частина квартири належить їй.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 30 Постанови від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Оскільки суду не надано доказів про наявність домовленості між подружжям про правовий режим спірної квартири , також не укладався і шлюбний договір, то ці обставини виключають можливість вважати, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя на момент розгляду спору і що позивач була обізнана на момент розірвання шлюбу про те, що право власності за нею на квартиру не зберігається.

Таким чином, позивачем не пропущений строк позовної давності, вона помилково просила його поновити і суд ухвалив таке рішення. Однак, ця обставина не впливає на зміст оскаржуваного рішення, тому з цих підстав і в цій частині не може бути скасовано чи змінено по суті правильне рішення.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про обрання неправильного способу захисту порушеного права.

Суд вірно виходив з положень ч. 1 ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, бо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, визнавши право власності за кожним із подружжя по ? частині на квартиру, які є ідеальними частками у спільному майні.

Оскільки питання про поділ квартири в натурі позивачем не ставилося, відповідачем зустрічний позов не заявлявся, відповідно у суду не було підстав досліджувати питання щодо неподільності речі.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність визнання квартири спільною частковою власністю подружжя та виділення в порядку поділу майна подружжя у власність позивачці та відповідачу по 1/2 частини квартири кожному без її реального поділу, оскільки сторонами не вчинено дій, направлених на надання згоди на присудження одному з подружжя грошової компенсації вартості частини квартири, не погоджено та не визначено у встановленому порядку вартість даної квартири, не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Однак, вирішуючи справу, суд допустився помилки при визначенні розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги і в цій частині слід змінити рішення.

За змістом ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

На користь позивача з відповідача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути понесені нею та підтверджені витрати на оплату судового збору (а.с.1) у розмірі 1044,32 гривень, сплаченого по визначеній законом ставці від ціни позову, вартість послуги по оцінці квартири у розмірі 500 гривень (а.с.17), витрати, пов'язані з викликом відповідача до суду, сплачені за розміщення оголошення у газеті у розмірі 180 грн. (а.с.51), а всього 1724 грн 32 коп.

Позивачем не надано доказів про те, що оплачені витрати у розмірі 250 грн. по квитанції від 11.09.2016 р. (а.с.16) адвокатському об'єднанню «Західноукраїнська правнича» пов'язані з розглядом даної справи.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає зміні. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 309,313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 липня 2017 року змінити в частині стягнення судових витрат.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1724,32 (однієї тисячі сімсот двадцяти чотирьох гривень тридцяти двох копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

О.О. Томин