Єдиний унікальний номер 233/269/17 Номер провадження 22-ц/775/1223/2017
Головуючий у 1 інстанції Мартиненко В.С.
Доповідач Осипчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Осипчук О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря: Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» Міхно Сергій Семенович, на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» Міхно Сергій Семенович, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» Міхно Сергій Семенович, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором в сумі 85564 грн. 41 коп., яка складається з: просроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 57041,94 грн., заборгованості по процентам у сумі 28522,47 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

З вказаним рішенням позивач частково не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 29 травня 2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії і зменшення суми просроченої заборгованості по процентам, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В обгрунтування скарги позивач посилається на те, що судом не враховано вимоги статей 627 та 638 ЦК України, оскільки умова про сплату комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту, що зазначена у п.1.1.1 Кредитного договору, визначена в пп. 1.1.5 п.1.1 договору, який підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало іхній внутрішній волі. ОСОБА_3 до підписання договору вивчала документи, що передували укладенню договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту.

Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника ПАТ «ВБР».

Відповідач ОСОБА_4, яка згідно відомостей Мінсоцполітики фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на вказану адресу та направлення судової повістки на адресу житлово-експлуатаційної організації ЖСК «Мирний», який обслуговує вказаний будинок. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (форма № 119) ЖСК «Мирний» отримав судову повістку 03 серпня 2017 року.

Згідно ч.3 ст. 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Відповідач ОСОБА_3, яка зареєстрована у м. Дебальцево і стосовно якої інформація в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня, повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Законність та обгрунтованість рішення суду в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості в сумі 85 564,41 грн., ніким із сторін не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 листопада 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МКЕХР2.192692.001, за умовами якого відповідач отримала на споживчі цілі 70 000 грн. зі строком користування до 10 листопада 2015 року зі сплатою 20% річних та 1% щомісячної комісії від суми кредиту. Пунктом 2.4 кредитного договору визначений період сплати кредиту, відсотків, комісії - з 1-го по 5-те число кожного місяця, починаючи з дати підписання договору. Сторони узгодили розмір щомісячного платежу та графік погашення, що є додатком № 2 до договору. Повернення кредиту здійснюється шляхом внесення платежу на транзитний рахунок, зазначений в п. 1.3 кредитного договору. З кредитного договору (п. 7.1) вбачається, що сторони встановили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань. (а.с.20). Пунктом 8.8 договору оговорено, що сторони домовилися, що строк позовної давності до вимог за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років. Також сторонами встановлено сума та строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у розмірі, зазначеному в графіки погашення кредиту з 1 по 5 число кожного місяця (додаток № 2) (а.с.21 об.).

11 листопада 2013 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань боржника між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № РХ029031.192704.001. відповідно до умов якого поручитель зобов'язався у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору нести солідарну відповідальність нарівні з позичальником по кредитному договору. У п. 15 договору поруки сторонами погоджено строк позовної давності у 5 років до усіх вимог, що випливають з договору. Пунктом 16 встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну виконання основного зобов'язання.

Відповідач ОСОБА_3 не виконала належним чином зобов'язань щодо поетапного повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 28 грудня 2016 року утворилася заборгованість на суму 111 464,41 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості по комісії у розмірі 22400 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 1.1.5 кредитного договору, яким передбачено сплату комісії за надання кредитних ресурсів, є нікчемним з моменту укладення кредитного договору.

Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості банком було зараховано частину внесених відповідачем коштів на сплату тіла кредиту та відсотків в рахунок сплати комісії: 11.12.2013 року в сумі 700 грн., 11.01.2014 року в сумі 700 грн., 11.02.2014 року в сумі 700 грн., 19.03.2014 року в суммі 700 грн., 01.05.2014 року в сумі 700 грн., а всього 3500 грн. У зв'язку з нікчемністю умови кредитного договору, встановленої в п. 1.1.5 суд визнав, що безпідставно зараховані позивачем кошти відповідача ОСОБА_3 в сумі 3500 грн. як комісія, підлягають зарахуванню відповідно до п. 2.9 кредитного договору у рахунок погашення заборгованості у визначеній цим пунктом черговості, а саме на погашення просроченої заборгованості по процентам.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції законними та обгрунтованими.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Цей договір відповідно до ст. 1055 ЦК України укладається у письмовій формі.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору(п.1.2) від 11 листопада 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначається Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом «д» ч.2 цієї статті передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Згідно частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

За положеннями ч.5 ст. 11, частин 1,2,5,7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

При цьому Конституційний Суд України, вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, виходив, зокрема, з такого.

3.1. Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

3.3. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права.

Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про нікчемність п.1.1.5 кредитного договору № МКЕХР2.192692.001 від 11 листопада 2013 року, відповідно до якого позичальник сплачує Банку щомісячно комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1% від суми кредиту, що зазначений в п. 1.1.1.

В додатку № 1 до кредитного договору (а.с.21) приведено таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з якої вбачається, що до супутних витрат позичальника на користь банку віднесено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 700 грн., щомісяця.

При цьому в самому кредитному договорі зазначено про сплату щомісяця космісії за надання кредитних ресурсів (п.1.1.4 а.с.19).

Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, а в додатку № 1 - за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу ОСОБА_3 При цьому банк нараховував, а відповідач сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним, тому довід скарги про надання банком споживачеві повної інформації стосовно умов кредитування є безпідставним.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику.

З огляду на наведені норми закону доводи апеляційної скарги про те, що підписанням кредитного договору ОСОБА_3 засвідчила свою обізнаність з запропонованими умовами банку щодо умов користування кредитними грошовими коштами, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо кредитного договору та в подальшому виконувала його умови до уваги не приймаються.

Посилання позивача в скарзі на вимоги статей 627,628 ЦК України, а також на те, що позичальник діяла на власний розсуд та усвідомлювала значення своїх дій також не приймаються до уваги, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - Кодекс).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Оскільки апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про нікчемність п. 1.1.5 кредитного договору, то також є вірним висновок суду про безпідставне зарахування позивачем сплачених відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 3500 грн., на погашення заборгованості по комісії. Суд правильно, з урахуванням визначеної в кредитному договорі черговості погашення заборгованості відніс цю суму на погашення просроченої заборгованості за процентами, тому посилання позивача в скарзі на необхідність скасування рішення суду в цій частині та стягнення заборгованості за процентами у повному обсязі в сумі 32 022,47 грн., є безпідставним.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи до уваги не приймаються, оскільки не спростовують висновків суду та не належать до тих підстав із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» відхилити .

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» Міхно Сергій Семенович, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по комісії та зменшення суми просроченої заборгованості по процентам залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.В.Осипчук

Судді: Ю.М.Мальований

Л.І.Соломаха