УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЗавгородньоїІ.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку та будинок за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку та будинок.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 31 травня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості в садівничому товаристві «Нектар», згідно умов якого відповідач зобов'язалася передати йому у власність будинок АДРЕСА_1, а він, у свою чергу, прийняти та сплатити визначену договором суму в розмірі 96 720 грн. 31 травня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір про завдаток (між фізичними особами), за яким він сплатив відповідачу вартість нерухомості в сумі 96 720 грн. Отримання відповідачем грошей підтверджується розпискою від 31 травня 2012 року. Проте право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 відповідач не набула, оскільки будівництво будинку не завершено, та будинок не введено в експлуатацію. Також відповідачем не одержано кадастровий номер на земельну ділянку та не здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно. 27 березня 2014 року відповідачу була направлена пропозиція щодо укладення основного договору, але відповідач письмової відповіді не надала. Тому просив, у урахуванням уточнень, визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області, площею 0,057 га, яка викуплена у ОСОБА_5, та визнати за ним право власності на незавершений садовий будинок, а фактично будівельні матеріали, з яких побудований об'єкт нерухомого майна на земельній ділянці АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано дійсним попередній договір купівлі-продажу від 31 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно якої ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбав недобудований будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на недобудований будинок, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Визнано за ОСОБА_4 Право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,057 га розташовану в садовому товаристві «Нектар».

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,57 га, кадастровий номер НОМЕР_1 розташовану в садовому товаристві «Нектар», що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 9 вересня 1997 року, зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1111, зареєстрована за ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду дніпропетровської області від 12 вересня 2014 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частин 1, 2 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Судом установлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 8 вересня 1997 року (а.с. 20).

31 травня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір (купівлі-продажу будинку). Предметом договору купівлі-продажу є будинок АДРЕСА_1 розташований на території садового товариства «Нектар». Ціна будинку - 96 720 грн (а.с. 9,10).

31 травня 2012 року між сторонами було укладено договір про завдаток, відповідно до якого покупець ОСОБА_4 передає продавцю ОСОБА_5 завдаток у рахунок оплати за договором купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 розташований на території садівничого товариства «Нектар» смт Ювілейне Дніпропетровського району в сумі 96 720 грн (а.с. 21).

Відповідно до розписки від 31 травня 2012 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 96 720 грн за садовий будинок АДРЕСА_1 розташований на території садівничого товариства «Нектар» смт Ювілейне Дніпропетровського району (а.с. 13).

31 травня 2012 року сторонами було складено та підписано акт прийому-передачі майна до попереднього договору від 31 травня 2012 року, відповідно до якого продавець ОСОБА_5 передала, а покупець ОСОБА_4 прийняв садовий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Попередній договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна від 31 травня 2012 року у встановленому законом порядку нотаріально не посвідчувався, а був укладений в простій письмовій формі. У вказаному попередньому договорі сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір (купівлі-продажу будинку), однак, такий договір між сторонами не було укладено взагалі.

За таких обставин, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши у задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на спірний садовий будинок, оскільки вчинений між сторонами правочин не створює прав та обов'язків для сторін, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення та що така можливість була втрачена.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М. Завгородня

Л.М. Мазур