Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №310/9072/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І.
Провадження № 22-ц/778/2381/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Фесенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Кулікової Ірини Іванівни, заінтересована особа: ОСОБА_6,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із скаргою на постанову державного виконавця ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області Кулікової І.І., заінтересована особа: ОСОБА_6

В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з ОСОБА_6 стягнуто на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 14.08.2009 року і до досягнення дитиною 23-х років, або припинення навчання.

На виконання вказаного рішення 10.02.2010 року був виданий виконавчий лист №2-5555, який був поданий для примусового виконання до ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області.

27.08.2014 року головним державним виконавцем Куліковою І.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. У постанові вказано, що виконавче провадження №17618752 закрито на підставі п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, було припинено чинність арешту на майно боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Вважає, що при винесенні вказаної постанови державним виконавцем не було враховано, що по відношенню ОСОБА_6 відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів); державний виконавець не виконав своїх обов'язків по нарахуванню та стягненню заборгованості по аліментам та порушив вимоги ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі зазначеного просила поновити процесуальний строк оскарження постанови головного державного виконавця ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Кулікової І.І.; визнати незаконними дії головного державного виконавця ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Кулікової І.І. в частині закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області про стягнення з ОСОБА_6 на її користь аліментів на утримання дитини; визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Кулікової І.І. про закінчення виконавчого провадження №17618752 від 27.08.2014 року по виконавчому листу №2-5555 від 10.02.2010 року.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем в межах повноважень та у відповідності до закону виконані усі передбачені національним законодавством України дії, спрямовані на виявлення джерел доходів боржника, встановлення його майнового стану, в тому числі й за заявами стягувача.

Колегія суддів погоджується вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою головного державного виконавця ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції Куліковою І.І. від 27 серпня 2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Бердянського міськрайонного суду № 2-5555/09 від 07.12.2009 року, про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку до досягнення ним двадцяти трьох років, або припинення навчання у зв'язку з повним фактичним виконанням (т.3, а.с.8,9; т.1, а.с.9).

Того ж дня вказана постанова була направлена представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Відповідно до розрахунку заборгованості боржника по аліментах від 21 серпня 2014 року на день закриття виконавчого провадження заборгованість по аліментах у ОСОБА_6 відсутня. Даний розрахунок отриманий особисто ОСОБА_3 23 серпня 2014 року.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону визначено підстави закінчення виконавчого провадження.

Зокрема, п. 8 ч. 1 ст. 48 Закону встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною 3 ст. 49 Закону встановлено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Відповідно до ч.4 ст.195 Сімейного Кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а разі спору - судом.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано скаржницею, що з питань визначення розміру аліментів ОСОБА_3 до суду не зверталась та розрахунок заборгованості державного виконавця до цього часу не оскаржила.

Судом також правильно встановлено, що державним виконавцем в межах повноважень вживались заходи щодо встановлення джерел боржника в тому числі і за заявами стягувача (т.2, а.с.180-250, т.3, а.с.1-28).

Довід апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що у відношенні ОСОБА_6 за ч.1 ст. 164 КК України порушено кримінальну справу, колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки як вбачається з витягу з ЄРДР №000917 (т.1, а.с.30) кримінальне провадження у справі порушено щодо невиконання іншого судового рішення, а саме постанови суду від 11.05.2002 року (т.1, а.с. 30). Крім того, матеріали справи не містять та скаржницею не надано обвинувального вироку за цією кримінальної справою.

Довід апеляційної скарги про те, що поза увагою суду залишилось рішення Словацького суду Словацької республіки №11Р/201/2008р. колегія суддів вважає також неприйнятним, оскільки, предметом спору в зазначеній справі є заборгованість за аліментами на виконання іншого судового рішення, а саме: рішення Бердянського суду по справі №2-4361/02 щодо стягнення з ОСОБА_6 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_7, по-друге, ухвалою обласного суду Кошице від 27 листопада 2015року(т.2, а.с.126-131). зазначене рішення скасовано, остаточне рішення у справі не ухвалено (довідка від 28.02.2017 року (т.2, а.с.168).

Не заслуговує довід апеляційної скарги про те, що державним виконавцем не застосовано такий захід, як тимчасове обмеження ОСОБА_8 в праві виїзду за кордон, оскільки на ці обставини ОСОБА_3 не посилалась у своєї скарзі на дії державного виконавця та вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суду.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального і матеріального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: