У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

"24" липня 2017 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Яровенко Н.О., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРЕНД АЙ ДІ», про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1, в якій заявник просить суд встановити факт виходу заявника зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БРЕНД АЙ ДІ» з 13 квітня 2017 року.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно положення ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частина 1 ст. 256 ЦПК України містить перелік фактів, справи про встановлення яких можуть бути розглянуті судом. Згідно частини 2 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» значення» зазначено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Як зазначено в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», у кожному разі суддя зобов'язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Як убачається зі змісту заяви ОСОБА_1, встановлення юридичного факту, про який просить заявник, є необхідним для припинення особистих та майнових прав останнього, як учасника товариства.

Відповідно до частини першої ст.15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасниками (засновниками, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року за №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», усі спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язані зі здійсненням ними корпоративних прав та виконанням обов'язків учасника господарського товариства, на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від суб'єктного складу учасників спору.

Право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі (ч.1 ст.100 ЦК України).

Відповідно до ст.167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарського товариства, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні товариством, отримання певної частки (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відтак, право участі у товаристві може передаватися винятково разом з іншими складовими корпоративного права - майновими правами учасників товариства (право на частку прибутку, право на частку майна товариства у разі його ліквідації тощо).

Як роз'яснено у п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», згідно з частиною третьою статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Визначаючи, чи є спір таким, що виникає з корпоративних відносин та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 4 частини першої статті 12 ГПК, стаття 15 ЦПК), слід враховувати роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року за № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів».

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-457цс16, Особа, яка придбала частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у встановленому порядку, одночасно отримує право на участь у вказаному товаристві. Оскільки спір виник між учасниками товариства щодо купівлі-продажу часток у статутному фонді цього товариства, що пов'язано з розпорядженням корпоративними правами, тому спір є корпоративним, а отже справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкриті провадження, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Також, згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, вивчивши матеріали поданої заяви, беручи до уваги мету звернення заявника з даною заявою до суду, керуючись нормами діючого законодавства України, суддя дійшов висновку, що встановлення факту, який є предметом розгляду поданої ОСОБА_1 заяви, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (в тому числі й в порядку окремого провадження), оскільки питання, які виникають між господарським товариством та його учасником регулюються положеннями Закону України «Про господарські товариства», та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

З огляду на викладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1

Згідно Закону України «Про судовий збір», сплачені суми судового збору повертаються, в разі відмови у відкритті провадження у справі, за письмовою заявою особи, якою сплачено судовий збір.

На підставі викладеного та керуючись ст. 8, 122, 234, 256Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРЕНД АЙ ДІ», про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на ухвалу суду протягом п'яти днів з дня її проголошення, а особами, які не були присутні при її оголошенні протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н. О. Яровенко