Єдиний унікальний номер 235/5590/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1167/2017
Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Доповідач Осипчук О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Осипчук О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря: Молдованова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2017 року, -

встановив:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, в якому просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.05.2011 року у сумі 51 760,23 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що 27.05.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок невиконання відповідачем умов договору станом на 18 серпня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 51760,23 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 19820,76 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом -27898,51 грн., заборгованість за пенею та комісією 1100 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., та штраф (процентна складова) 2440,96 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 48819 грн. 27 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1299 грн. 73 коп.

З вказаним рішенням суду відповідач не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 1 червня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

В обгрунтування скарги відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення, оскільки суд не прийняв до уваги той факт, що позивач не має належних доказів підписання нею вказаної заяви-договору, позивачем надано суду ксерокопію, яку було засвідчено за відсутності оригіналу, який позивач не надав суду. Суд не зважив на те, що відповідно до роздруківки руху по рахунку № 5168 7423 2718 8912 вбачається, що з моменту його відкриття 21.11.2011 року і по момент утворення заборгованості 30.06.2015 року, тобто майже 4 роки, ніякого руху по рахунку не було, вона жодним разом ним не користувалася. Посилання суду на рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12.10.2016 року в іншій справі є необгрунтованим, оскільки предметом судового розгляду були зовсім інші рахунки -№ 516 8742 0231 5456 та № 51 6874 2327 1889. Крім того, після розгляду справи було проголошено та одразу ж видано їй на руки вступну та резолютивну частину судового рішення, відповідно до якої з неї було стягнуто 47 719 грн. 27 коп., та судовий збір у розмірі 1270,38 грн. Проте, після отримання повного тексту рішення зясувалося, що з неї стягнута більша сума у розмірі 48819,27 грн. та судовий збір у розмірі 1299,73 грн. Таким чином, суд на порушення норм процесуального права оголосив один текст рішення, а повний текст рішення видав інший, що порушує не тільки її права, а й підриває авторитет судової влади.

Сторони до апеляційного суду неодноразово не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (форма №119) та телефонограми, які зареєстровані в Журналі телефонограм за № 2938,2939 (а.с.172,173), № 3072,3073 (А.С.181,182), № 3296, 3297 (а.с.193).

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також зазначила про розгляд справи у її відсутність (а.мс.152).

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову з таких підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Судом першої інстанції визнано встановленим, що 27 травня 2011 року відповідач ОСОБА_1 уклала з позивачем кредитний договір без номеру, відповідно до якого отримала кредит у сумі 20 000 грн. шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки, в якій обумовлено розмір щомісячних платежів, пеня та штрафні санкції за несвоєчасне погашення заборгованості. Вказана заява містить пункт про те, що позичальник засвідчує, що ознайомлений із умовами надання банківських послуг, а також згодна на те, що підписана нею анкета-заява разом із Памяткою клієнта та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Станом на 18.08.2016 року відповідач внаслідок невиконання кредитних зобовязань має заборгованість у сумі 51760,23 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 підписала заяву, що містить пункт, яким позичальник засвідчує, що ознайомлений із умовами надання банківських послуг, а також згодна на те, що підписана нею заява-анкета разом із Памяткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Ненадання позивачем до матеріалів справи оригіналу кредитного договору не свідчить про відсутність кредитних зобовязань між сторонами, які підтверджені належним чином засвідченими копіями анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунком заборгованості, довідкою про умови кредитування. Крім того, рішенням суду від 12.10.2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобовязання повернути грошові кошти, припинення незаконних дій та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення неустойки, суд, враховуючи те, що відповідач зареєстрована у м. Красноармійськ (Покровськ) Донецької області, який входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, керувався статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх без належного зясування всіх обставин, що мають суттєве значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пункті 6 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до частини 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Апеляційним судом Донецької області на виконання вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України та з метою перевірки доводів апеляційної скарги було рекомендовано позивачу надати: - документ, який підтверджує отримання кредитної картки ОСОБА_1 27 травня 2011 року на суму 20000 грн., вид картки та відомості про строк дії з моменту її випуску;- довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти по договору № б/н від 27 травня 2011 року, оскільки матеріали справи містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна COLD LOYALTY» за договором SAMDN 0466.

На підтвердження позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» надав роздруківку з програмного комплексу банку, якою, згідно наданих письмових пояснень позивача, зафіксовано за допомогою фотозйомки момент отримання відповідачкою 21 листопада 2011 року кредитної картки «Універсальна Gold LOYALTY», а також наказ № 906 СП 2010-64 від 21.01.2010 року «Про ідентифікацію клієнтів банку-фізичних осіб».

Проте, апеляційний суд вважає, що надані відомості не є належними та допустимими доказами укладення між сторонами кредитного договору, змісту його умов та отримання позивачем коштів за кредитним договором саме від 27 травня 2011 року.

Відповідно до частини 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Надіслане на адресу апеляційного суду фото клієнта з продуктом/картою взагалі неможливо розгледіти. З наданої позивачем фотографії не вбачається яку саме картку отримала ОСОБА_1

Крім того цей документ містить інформацію щодо отримання ОСОБА_1 також в банку карти № 092098 строком до квітня 2018 року, № 188912 строком до грудня 2017 року, № 431233 строком до червня 2013 року, № 8742782 строком до травня 2013 року.

В надісланих на адресу апеляційного суду запереченнях позивач посилається на наказ № 906 СП-2010-64 від 21 січня 2010 року «Про ідентифікацію клієнтів банку-фізичних осіб», в якому зазначено, що з метою реалізації нової ідеології розроблена і впроваджена єдина для всіх Бізнесів і напрямків банку обслуговування фізичних осіб анкета клієнта. Надісланий на адресу суду зразок анкети взагалі нечитабельний, проте вбачається, що форма анкети та обсяг тексту в ній відрізняється від анкети-заяви, яка є в матеріалах справи.

Вказаним наказом також затверджено розуміння термінів «ідентифікація» і «верифікація», які використовуються в Банку. Зокрема, ідентифікація це оформлення клієнту першого продукту технологія випуску якого передбачає сканування паспорта, повне заповнення анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання всіх послуг в ПриватБанку, фотографування клієнта в ЕКБ з оформленим продуктом в руках.

Заява-анкета (а.с.4) містить посилання на те, що ідентифікація клієнта проведена згідно «Порядку ідентифікації клієнта при відкритті рахунків і випуску платіжних карт».

Матеріали справи не містять відомостей про те, що 27 травня 2011 року проводилася ідентифікація ОСОБА_1, копії аркушів паспорта відповідача, які надані позивачем, завірені 22 травня 2009 року, а не 27 травня 2011 року ( а.с.30). Посилання позивача в запереченнях на те, що ідентифікація ОСОБА_1 проведена шляхом заповнення анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання послуг є безпідставним, оскільки така ідентифікація фактично суперечить вимогам наведеного наказу.

До матеріалів справи позивачем надано копію анкети-заяви від 27 травня 2011 року на імя ОСОБА_1, в якій зазначено, що це анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку для індивідуальних клієнтів приватних підприємців і керівників корпоративних компаній. В анкеті-заяві зазначено: «Я можу рекомендувати ниженаведених осіб для відкриття їм продукції банку (за винагороду). Я зацікавлена в подальшому співробітництві з банком по АГЕНТСЬКІЙ ПРОГРАМІ і як агент згодна отримувати від банку відповідні інформаційні і навчальні матеріали. Копія цієї сторінки анкети-заяви не містить повного тексту (а.с.4), оскільки оборотна сторінка цієї анкети-заяви по розміру є значно більшою (а.с.4 об.).

Апеляційним судом не приймається до уваги посилання позивача в запереченнях на те, що 27 травня 2011 року в межах укладеного комплексного договору була надана банківська послуга, а саме відкрито депозитний рахунок шляхом підписання клієнтом відповідної заяви з огляду на наступне.

На оборотній стороні цієї анкети-заяви зазначено, що ОСОБА_1 виявлено бажання оформити на своє імя платіжну картку Кредитка «Універсальна», при цьому відмітка стоїть як в графі «зарплатна карта» так і в графі «сберкнижка (депозит)». Вказана копія анкети-заяви не містить відомостей про те, що укладається саме комплексний договір та що відкривається депозитний рахунок. Також в анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредиту, який бажає отримати клієнт, про отримання відповідачкою кредитної картки, її вид та термін дії, а також відомості щодо суми грошових коштів, наданих у кредит. (а.с. 4).

Крім того, на підтвердження умов укладеного договору банком надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна COLD LOYALTY» за договором SAMDN 0456, хоча позовні вимоги заявлені по кредитному договору № б/н від 27.05.2011 року без зазначення назви договору. (а.с.5).

Посилання позивача на те, що депозитний рахунок було відкрито 27 травня 2011 року шляхом підписання заяви, а в листопаді 2011 року відповідач звернулася із заявою і отримала додатковий банківський продукт кредитну картку строком дії по грудень 2017 року, по договору SAMDN 0456 є безпідставним, оскільки суду не надано в якості доказу таку заяву ОСОБА_1, з якої би вбачалося, що кредитні кошти вона отримує саме за заявою від 27 травня 2011 року.

Посилання позивача в запереченнях на те, що номер договору SAMDN 0456 відсутній в анкеті-заяві від 27.05.2011 року, внаслідок того, що номер цього договору використовується у програмних комплексах Банку є неспроможним, оскільки в самій позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на відсутність номера у договорі від 27 травня 2011 року.

Відповідно до п.2.1.1. Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, банк випускає клієнту ОСОБА_3 на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної ОСОБА_3 (а.с.22 об.).

Пунктом 2.1.1.2.1. передбачено, що для надання послуг Банк видає ОСОБА_3, її вид визначено в Памятці ОСОБА_3/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої ОСОБА_3 і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датой укладання Договору являється дата отримання ОСОБА_3, що зазначена в Заяві. Така ж редакція ( пп. 2.1.2.1 п. 2.1.2 Умови обслуговування) існувала станом на 27 травня 2011 року.

Згідно Правил користування платіжною картою, які є складовою Умов і правил надання банківських послуг, карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні ОСОБА_3 включно (а.с.23).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів укладання з ОСОБА_1 саме кредитного договору 27 травня 2011 року.

Посилання позивача на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, як на підставу доведеності існування між сторонами кредитного договору від 27 травня 2011 року є неспроможним, а довід апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованим з таких підстав.

З поданої в грудні 2015 року ОСОБА_1 позовної заяви (а.с.50-52) вбачається, що вона зверталася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення матеріальної шкоди у сумі 218 грн. 35 коп., та моральної шкоди у сумі 5000 грн. При цьому ОСОБА_1 посилалася на те, що в 2011 році їй була надана кредитна картка № 188912 з кредитним лімітом на суму 20 000 грн., гроші в серпні 2015 року шахрайским шляхом були зняті з цієї картки. Предметом позовних вимог були вимоги про зобовязання Банку повернути 218 грн. 35 коп., що складає соціальну допомогу на утримання неповнолітнього сина, які були зняті банком на погашення боргу, та вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок неправомірних дій банку.

З тексту рішення суду (а.с.133-134) вбачається, що судом досліджувався рахунок клієнта ОСОБА_1 № 15456, з якого 10 вересня 2015 року банком було списано 192,90 грн. для погашення заборгованості за кредитною карткою № 1889.

Факт про отримання ОСОБА_1 21 листопада 2011 року кредитної картки ніхто не оспорює, в тому числі і відповідач ОСОБА_1, проте ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMDN 0456 від 21.11.2011 року не звертався. Укладення між сторонами кредитного договору 27 травня 2011 року ОСОБА_1 заперечує, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладення з відповідачкою кредитного договору саме 27.05.2011 року, проведення її ідентифікації та видачу кредитної картки.

За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Надані позивачем докази не підтверджують факт укладення з відповідачем кредитного договору 27 травня 2011 року, в анкеті-заяві від 27.05.2011 року містяться відмітки про бажання отримати зарплатну карту та зберкнижку (депозит).

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 27 травня 2011 року внаслідок їх недоведеності.

Таким образом довід скарги про те, що позивачем не доведено укладання між сторонами кредитного договору і отримання ОСОБА_1 27 травня 2011 року кредитних коштів є обгрунтованим.

Апеляційний суд не перевіряє і не дає ніяких правових висновків щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про рух коштів по рахунку № 5168 7423 2718/ 8912 від 21.11.2011 року, оскільки банк з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.11.2011 року не звертався.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 27 травня 2011 року внаслідок їх недоведеності та з урахуванням вимог апеляційної скарги про скасування рішення в цілому, а не його частини, то скасуванню підлягає рішення суду першої інстанції як в частині задоволених вимог, так і в частині відмови у задоволені позову про стягнення суми неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати при подачі позовної заяви у сумі 1378 грн. стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307,309,314,316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 червня 2017 року скасувати.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 травня 2011 року відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.В.Осипчук

Судді: Ю.М.Мальований

ОСОБА_4