АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю: ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_5, які діють в інтересах ОСОБА_6, представника органу опіки та піклування Сабадаш Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 травня 2017 року,

встановила:

В червні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів;

- позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права користування вказаним вище житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Посилалася на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

У вказаному будинку позивачка проживає разом з донькою ОСОБА_2, зятем ОСОБА_3, онучкою ОСОБА_8 та малолітнім онуком ОСОБА_9

Зазначала, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання.

Внаслідок вказаних обставин власник житлового будинку не має можливості вільно користуватися своєю власністю.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 травня 2017 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

Позбавлено ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права користування вказаним вище житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалили нове рішення про відмову в позові.

Посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність систематичного порушення відповідачами правил співжиття.

Підтвердженням факту неприязних відносин між сторонами є те, що відповідачі позов не визнають та відмовляються добровільно звільнити приміщення, що перебуває у власності позивачки.

У власності ОСОБА_3 є житло, а тому право малолітнього ОСОБА_9 на забезпечення житлом не будуть порушені.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно зі статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі статтею 383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Частиною 1 статті 116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України, статею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно частини 1 статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7741391 від 9 серпня 2013 року (а.с.9 т.1).

З довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 14 червня 2016 року №493 вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_10 (а.с.53 т.1).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

На підставі викладеного відповідачі, будучи членами родини сім'ї позивача, набули разом з дітьми право користування спірним будинком.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції, ст. 319, частин 1, 2 статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК Української РСР.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Також позивачем не надано доказів вжиття до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_11

Зокрема з показань ОСОБА_11 вбачається, що свідок останній раз був в місті Чернівці в 2015 році.

Враховуючи наведене вище позовна вимога про виселення відповідачів є безпідставною та задоволенню не підлягає.

За таких обставин не підлягає задоволенню і позовна вимога про позбавлення права ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 користування вказаним житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку,яка є похідною вимогою від вимоги про їх виселення.

Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст.7 закону №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності

на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове

приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 30 червня 2015 у справі №21-1438а15.

Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) (в редакції, чинній на момент подання до суду позову) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно частин 3 статті 6 Закону у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року, N 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

Згідно квитанції №15 від 23 червня 2017 року ОСОБА_2 сплатила судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 704 гривні (а.с.253 т.1).

З квитанції №182 від 7 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 додатково сплатила судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 508 гривень 64 копійки.

Отже, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1212 гривень 64 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 30 травня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 1212 (одну тисячу двісті дванадцять) гривень 64 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна