Справа № 362/4808/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/3394/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 14.08.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

Суддів: Журби С.О.

Сержанюка А.С.

за участю секретаря судового засідання Вергелес О.А.

розглянувши справу за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної Академії Наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Київської області та ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року заступник керівника Києво-Святошинської прокуратури Київської області звернувся до суду із вказаним вище позовом.

Просив визнати недійсними рішення Глевахівської селищної від 19 листопада 2009 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Держави в особі ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України».

Послався, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 971,21 га для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції, згідно з державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 20 травня 2002 року, який зареєстрований Глевахівською селищною радою у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Про те, Глевахівська селищна рада здійснила розпорядження землями ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Зокрема, пояснив, що рішенням Глевахівської селищної ради № 754-32-У від 19 листопада 2009 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1. У подальшому, ОСОБА_4 видано державний акт серії НОМЕР_2 від 25.11.09 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_3.

Однак, вважав, що прийняття рішення Глевахівської селищної ради про передачу у власність вищевказаної земельної ділянки, отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку проведено незаконно, оскільки згідно з інформацією Управління Держземагентства у Васильківському районі, спірна земельна ділянка знаходиться в межах земель, переданих в постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і цей землекористувач своєї згоди на вилучення цієї земельної ділянки не давав.

Крім того, стверджував, що рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, що набрало законної сили, задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31 грудня 2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі, оскільки згоди на вилучення спірної земельної ділянки площею 387,19 га Президією НАН України не надавалось, як не було і добровільної відмови землекористувача від права користування цією земельною ділянкою і підстави щодо припинення права державного підприємства на земельну ділянку відсутні.

Наголосив, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказав, що Глевахівська селищна рада фактично розпорядилася ділянкою, яка відноситься до земель для сільськогосподарського призначення і до земель комунальної власності не відносилася та без зміни її цільового призначення.

Відновити становище, яке існувало до порушення, вважав можливим лише шляхом визнання недійсним такого державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та витребування земельної ділянки у державну власність.

Стверджував також, що звернення з позовом до суду викликано необхідністю захисту «суспільних» та «публічних» інтересів держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ДП «ДСВ ФРГ НАН України», адже грубо порушено право державної власності на землі сільськогосподарського призначення, які відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України знаходяться під особливою охороною держави та які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також з метою захисту прав на землю постійного землекористувача, оскільки спірна ділянка протиправно вибула із державної власності.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Прокурор з рішенням суду не погодився і подав апеляційну скаргу. Просив скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Послався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права .

Відповідач ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу щодо не згоди з мотивами відмови судом в позові за пропуском позовної давності та просила рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові з підстав недоведеності позивачем своїх позовних вимог.

Головне управління Держземагенства у Київській області, Державне підприємства "Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту Фізіології рослин і генетики Національної Академії Наук України", Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області рішення суду не оскаржили. В судове засідання вони не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за такого.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Зі справи вбачається таке та її матеріалами підтверджено, що рішенням № 754-32-V Глевахівської селищної ради від 19 листопад 2009 року, відповідачеві передана у власність земельна ділянка, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Управління Держкомзему у Васильківському районі зареєстровано та видано державний акт серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку з кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що рішення Глевахівської селищної ради, про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, та отримання нею державного акту на право власності на земельну ділянку проведено незаконно і вимогам діючого законодавства не відповідало, однак дійшов висновку про застосування положення ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України щодо наслідків спливу строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником ОСОБА_4

Колегія суддів з цими висновками міськрайонного суду погодитися не може.

Згідно з положеннями ст. ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

У відповідності до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна із сторін повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З положень ст. ст. 57 і 58 ЦПК України вбачається поняття доказів в цивільному процесі та їх допустимість.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Розглянувши даний спір, всебічно, повно і об'єктивно дослідивши і оцінивши обставини справи, надані сторонами докази по справі щодо їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та взаємозв'язку, в том числі й ті на які посилаються сторони в апеляційних скаргах, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обставин, на як він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено. Разом з тим, колегія суддів находить обґрунтованими і таким, що відповідають обставинам справи такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4

Відповідно до вимог статті 198 Земельного кодексу України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.

Згідно з пунктом 1.16 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затверджену наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року N 43 (в редакції наказу від 19 лютого 2002 року, яка діяла на момент затвердження технічної документації відповідача, технічна документація зі складання державного акта на право постійного користування землею має включати: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки; висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; журнал польових вимірювань; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Всупереч встановленим вимогам, надана позивачем технічна документація зі складання державного акту на право постійного користування землею ДСВ ІФРГ НАН України Васильківського району Київської області (2000 рік), крім іншого, не містить матеріалів, на підставі яких можна було б визначити межі землекористування: журналу польових вимірювань; кадастрового плану земельної ділянки, складеного за результатами зйомки; збірного кадастрового плану суміжних землевласників і землекористувачів; відомості обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки.

Крім того, ця технічна документація не містить передбачених чинним законодавством, документів, про те, що межі землекористування ДСВ ІФРГ НАН України були визначені (каталог координат поворотних точок) та погоджені із усіма суміжними землекористувачами (акт погодження меж) та перенесені на місцевість (акт про встановлення межових знаків та передання їх на зберігання).

Зі змісту наявного у складі технічної документації за 2000 рік акту польового і обстеження і погодження меж землекористування за листопад 1999 рік видно, що відомості про погодження акту із суміжними землекористувачами в акті відсутні.

Теж саме стосується наявного у складі технічної документації за 2012 рік акті відновлення меж земельних ділянок в натурі та передачі межових знаків на зберігання за 2012 рік - відомості про погодження акту із суміжними землекористувачами в акті відсутні.

Крім того, каталоги координат земельної ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», на які здійснюється посилання в листі Управління Держкомзему у Васильківському районі від 17.10.2011, які були використані в Технічній документації на земельну ділянку ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 2000 та 2012 років були отримані не з державного земельного кадастру, а від розробника документації.

Розробник же документації діяв за завданням та в інтересах ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», без виходу на місцевість, без польових вимірювань, без дослідження межових знаків в натурі. Тобто без конкретних дослідницьких дій на місцевості.

Таким чином, аналіз наведеної технічної документації свідчить про те, що її було виготовлено з порушенням вимог законодавства, котре діяло на момент її затвердження і встановлювало вимоги до складу та змісту технічної документації і вона не містить даних, які могла б підтвердити обґрунтованість позовних вимог.

За таких умов, лист Управління Держкомзему у Васильківському районній від 17.10.2011 з інформацією про виявлені земельні ділянки, які перекривають зовнішні межі земельної ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та якими суд обґрунтовував оскаржуване рішення , не відповідає вимогам ст. ст. 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Крім того, судом не надана оцінка листам Управління Держкомзему у Васильківському районі від 08 квітня 20011 року № 998/02-1 та 30 травня 2011 року.

З цих листів вбачається, що в автоматизованій системі координат ведення державного земельного кадастру у Васильківському районі даних стосовно користувача ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» не значиться, а також що, у зв'язку з відсутність цих даних в АСК, надати інформацію про накладення приватних земельних ділянок, в тому числі й спірної земельної ділянки, на земель зазначеної особи не можливо.

Згідно з листом Управління Держкомзему Васильківського району від 29 грудня 2011року № 6063/02-1, в цьому управлінні відомості, на підставі яких можна визначити факт накладання на земельні ділянки інших землекористувачів (власників земельних ділянок), володіння якими підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, відсутні, технічна документація по складанню державного акта на право постійного користування землею виданого Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України не містить відомості обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, володіння якою посвідчується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1. У зв'язку з цим, в базі АСК відомості про координати поворотних точок земельних ділянок Дослідницького сільськогосподарського виробництва ІФРГ НАН України не вносились. У технічній документації по виготовленню державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 на ім'я ДСВ ІФРГ НАН України також відсутній акт перенесення в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки Дослідного сільськогосподарського виробництва ІФРГ НАН України та закріплення їх достроковими межовими знаками.

У листі Управління Держкомзему № 2041/02-1 від 29 квітня 2012 року зазначається, що за станом на момент його підготовки, межі землекористування Дослідного сільськогосподарського виробництва ІФРГ України, визначені не були. У зв'язку з цим управління не змогло надати картографічні матеріали, на яких були б нанесені земельні ділянки громадян, котрі отримали земельні ділянки на землях, закріплених державним актом позивача.

Крім того, в листі Головного управління Держземагенства у Київській області № К-395/0-1046/6-14, вказано, що обмінний файл щодо земельних ділянок позивача було надіслано до Управління Держземагенства у Васильківському районі лише у грудні 2013 року і цей документ було подано до управління не землекористувачем, а разом із супровідним листом Васильківської міжрайонної прокуратури, яка у даній справі виступає на стороні позивача. До того, відомості про те, на підставі яких даних і ким був сформований обмінний файл, а також про те, чи внесено до Державного земельного кадастру відомості про земельні ділянки позивача позивачем не надано.

За наведеного, технічна документація, надана позивачем в обґрунтування позову, позовних вимог не підтверджує.

Крім того, в матеріалах справи відсутній проект землеустрою щодо відведення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельної ділянки площею 387,19 га, необхідність розробки якого встановлено статтею 50 Закону «Про землеустрій».

Не можуть бути визнані належним і допустимими доказами на підтвердження порушення прав держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» також лист підприємства - зацікавленої у справі сторони про те, що земельна ділянка відповідача розташована на його землях і підприємство дозволу на її вилучення зі складу його земель не надавало, а також державний акт на право постійного користування землею.

Інших доказів на підтвердження порушення прав держави в особі цих сторін, а також даних щодо розміру, площі та меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій виникло це порушення сторонами по справі не надано.

Оскільки, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі землеустрою, топографії, картографії і геодезії, а виконавцем робіт, згідно з Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 N 376, має бути юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням, колегією суддів роз'яснено сторонам їхні права та обов'язки, а також попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Однак клопотань щодо призначення по справі експертизи заявлено не було.

Крім того, положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), що положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду по правам людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Разом з тим, прокурором, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, окрім іншого, не зважаючи на його позицію в апеляційній скарзі, не доведено перед судом, що втручання держави у право власності ОСОБА_4 на землю здійснюється на підставі закону, є виправданим і дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка страждає від втручання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, має бути скасоване з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові через невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Тому, на думку колегії суддів, посилання в апеляційній прокурора на наведену практику Європейського суду з прав людини обґрунтованою визнати не можна.

Через недоведеність позову, безпідставними являються також і посилання цього апелянта на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України у вказаних ним справах.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора наведених вище висновків колегії суддів теж не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2) ч. 1 ст. 307, п. 2) ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скаргипершого заступника прокурора Київської області та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: С.О. Журба

А.С. Сержанюк