Справа №483/1013/16-ц 16.08.2017 16.08.2017 16.08.2017
Справа №483/1013/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1717/17 Суддя першої інстанції - Чаус Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.М.,

за участю - прокурора - Цвікілевич Н.В., представників відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника третьої особи - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області 26 червня 2017 року по справі за позовом Миколаївської місцевої прокурати №1 до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_5 за участю третіх осіб - ОСОБА_6, Управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, Миколаївської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2016 року Миколаївська місцева прокуратура № 1 звернулася до суду з позовом до Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що розпорядженням Очаківської райдержадміністрації від 3 жовтня 2008 року № 388 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі вказаного розпорядження 13 жовтня 2008 року ОСОБА_7 було отримано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, яку в подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2008 року відчужив ОСОБА_5 15 жовтня 2008 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Прокурор вказував, що при винесенні розпорядження Очаківською райдержадміністрацією 3 жовтня 2008 року порушено норми Земельного та Водного кодексів України. Так, спірна земельна ділянка надана для індивідуального дачного будівництва відноситься до земель рекреаційного призначення, а відповідно до ст. 122 ЗК України, надання земельних ділянок для рекреаційних потреб на той час було виключною компетенцією обласних державних адміністрацій. Крім того, спірна земельна ділянка розташована у межах пляжної зони Чорного моря, де забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, та в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а відтак не могла бути передана у приватну власність.

Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати вказане вище розпорядження про затвердження проекту землеустрою в частині відведення земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_7, визнати недійсним державний акт НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року на право власності ОСОБА_9 на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 та витребувати ділянку від теперішнього власника ОСОБА_5 у власність держави. Вважає, що строк позовної давності для звернення прокурора до суду з даним позовом слід рахувати з 17 січня 2015 року, коли органам прокуратури стало відомо про вказані вище порушення.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 лютого 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_7 у зв'язку зі смертю закрито.

Ухвалами суду від 9 лютого 2017 року, 9 березня 2017 року та 4 квітня 2017 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб - ОСОБА_6, Управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, Миколаївську обласну державну адміністрацію.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Очаківської районної державної адміністрації від 3 жовтня 2008 року № 388 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 44 громадянам України для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2008 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 15 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером НОМЕР_2, для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Витребувано у ОСОБА_5 у власність держави земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, який приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови, землі рекреаційного призначення й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Положеннями частини першої ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користування, подає заяву до відповідної ради за місцем знаходження земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймаються у місячний строк на підставі технічних матеріалів і документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації від 6 травня 2008 року № 148 було надано дозвіл 44 громадянам України на розробку проектів відведення земельних ділянок загальною площею 4,4 га (по 0,1 га кожному) у власність га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, згідно списку, в тому числі ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 11).

3 жовтня 2008 року в.о. голови Очаківської райдержадміністрацією винесено розпорядження № 388, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 44 громадянам України, згідно списку-додатку, земельних ділянок загальною площею 4,25 га, для індивідуального дачного будівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, у тому числі ОСОБА_7 - земельної ділянки площею 0,7 га. Цим же розпорядженням земельну ділянку площею 0,7 га передано у власність ОСОБА_7 (т. 1 а.с.12, 241).

13 жовтня 2008 року на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_7 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,07 га за цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована в межах території Чорноморської сільської ради (т.1, а.с. 13).

Надана у власність ОСОБА_7 земельна ділянка раніше перебувала в загальному масиві земель радгоспу «Чорноморський» Очаківського району Миколаївської області.

Згідно висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 18 вересня 2008 року № 01-04/5447-05 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,25 га, в тому числі спірної земельної ділянки, вказані земельні ділянки розташовані в межах прибережної захисної смуги за межами населеного пункту в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, на час передачі у власність громадянам перебували у державній власності та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення - пасовищ (т. 1 а.с.17).

Також із висновку відділу земельних ресурсів в Очаківському районі Миколаївської області від 11 червня 2008 року № 548/01-12, вбачається, що земельним ділянкам загальною площею 4,25 га пасовищ, із земель запасу сільськогосподарського призначення не наданих у власність або користування в межах території Чорноморської сільської ради, Очаківського району Миколаївської області визначення спеціальні обмеження щодо дотримання режиму використання земель у прибережній захисній смузі (т. 1 а.с.18).

Земельній ділянці, переданій у власність ОСОБА_7 надана адреса: Миколаївська область, Очаківський район, територія Чорноморської сільської ради та змінено її цільове призначення: із земель сільськогосподарського призначення - для індивідуального дачного будівництва.

Також при виготовленні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 22,42 метри від урізу води Чорного моря, що вбачається зі збірного кадастрового плану та кадастрового плану земельної ділянки, плану меж зон обмежень земельної ділянки ( т. 1 а.с. 16, 171-181).

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 14 жовтня 2008 року ОСОБА_7 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_5, яка 15 жовтня 2008 року отримала на своє ім'я державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку та є її власником на теперішній час (т. 1 а.с.14,15).

Частина друга ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття міської радою рішення) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами,водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту ст. 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них,водойм,а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації (ч. 3 ст. 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж природоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

Саме такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України у справі № 6-14 цс14 від 21 травня 2014 року та у справі 6-175 цс14 від 19 листопада 2014 року у справах № 6-175 цс14 та № 6-182 цс14 та від 17 грудня 2014 року у справі №6-193 цс14і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття радою рішення) право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про визнання його недійсним залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то державний акт, виданий ОСОБА_7 на підставі незаконного розпорядження Очаківської райдержадміністрації від 3 жовтня 2008 року є недійсним, оскільки вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд дійшов вірного висновку, щодо незаконності та скасуванню розпорядження Очаківської райдержадміністрації в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,07 га для індивідуального дачного будівництва в межах території Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та визнання недійсним державного акту на право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_7

Обґрунтованим є також висновок суду про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_5, яка набула право власності на неї за договором купівлі-продажу, укладеним між останньою та ОСОБА_7 оскільки в даному випадку права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Правова позиція щодо повернення земельної ділянки висловлена Верховним судом України і у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, згідно якої відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття Очаківською райдержадміністрацією низки незаконних рішень та наступного укладення договору купівлі-продажу. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для лиманів не менше 2 км (частина друга статті 88 ВК України, частина друга статті 60 ЗК України). Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_5 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, відповідачка ОСОБА_5 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску прокурором строку позовної давності є безпідставними.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, що відповідає правилам встановленим в ст. 60 ЦПК України.

Прокурор відповідно до приписів ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України представляє інтереси держави, а тому є позивачем у справі, то початок перебігу позовної давності для прокурора обчислюється від дня коли держава в особі її органів як суб'єкт власних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав та законних інтересів.

Діюче законодавство щодо регулювання діяльності прокуратури не передбачає постійного системного нагляду органів прокуратури за дотриманням законності суб'єктами публічного та приватного права.

Про зазначені порушення, прокурор дізнався лише у 2015 році, після вивчання публічної кадастрової карти та здійснення перевірки матеріалів щодо порушень Очаківською райдержадміністрацією земельного законодавства, яка була проведена у січні 2015 року.

Крім того, під час розгляду справи Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, яке уповноважене державною на розпорядження землями сільськогосподарського призначення не підтримувало вимоги прокурора, що і було враховано судом першої інстанції.

Таким чином, позовну давність слід рахувати з січня 2015 року, а не з жовтня 2008 року, що і було зроблено судом першої інстанції.

Посилання в апеляційний скарзі на те, що визнання незаконним розпорядження Очаківської райдержадміністрації та визнання недійсним державного акту не можуть бути підставою для витребування спірної земельної ділянки у теперішнього власника на увагу не заслуговують.

Так, рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Спірна земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного правочину, в даному випадку розпорядження Очаківської райдержадміністрації, у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства вибула з володіння держави, яка не була стороною договору купівлі - продажу, а тому не підлягає визнанню недійсним договір купівлі - продажу, укладений після розпорядження, яке визнано незаконним та скасоване.

За таких обставин, визнання незаконним та скасування розпорядження на підставі якого було виділено земельну ділянку та видано державний акт є достатньою підставою для застосування правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова