АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4157/17 Справа № 208/7502/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Камянської міської ради, третя особа Департамент комунальної власності та земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням виконкому від 18.10.1991 року №319 йому був наданий дозвіл на подальшу експлуатацію гаражу по Прохідному Тупику, після чого він здійснив добудову до гаражу і обладнав доглядову яму. Рішенням райвиконкому від 10 грудня 1993 року йому було дозволено подальшу експлуатацію у зазначеному блоці. На даний час не існує іншого порядку для вирішення питання про право власності на нерухоме майно, яке було побудоване без відповідного документального оформлення, і яким він добросовісно володіє і користується протягом 25 років. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати за ним право власності, за набувальною давністю, на самовільно збудовані нежитлові приміщення, а саме гараж майстерню №9, що розташований у дворі будинку №9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське і яке складається з гаражу площею 45,1 кв.м. та прибудова площею 34,5 кв.м., а всього 79,6 кв.м., гараж №7, що розташований у дворі будинку №9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське, площею 23,7 кв.м.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішеннями виконкому Брежнєвської райради Дніпропетровської області від 18.10.1991 року №319 та від 10.12.1993 року №313 позивачу ОСОБА_2 були надані дозволи на подальшу експлуатацію гаражів (а.с. 4, 12). Адреси розташування гаражів, їх нумерація чи площа у вказаних рішеннях райради не зазначені.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, речове право чи право власності на гараж №7 та гараж №9 по тупику Прохідному в м. Кам»янське Дніпропетровської області не зареєстровані.

Будь-яких правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно суду не представлено; клопотань про витребування таких доказів позивачем не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Колегія звертає увагу, що даний позов про визнання права власності заявлено стосовно одних і тих самих об»єктів нерухомості одночасно з підстав набувальної давності та як на самочинно побудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Як розяснено в п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI.

У пункті 9 вказаного вище Пленуму зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Крім того, відповідно до частин 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння чужим майном.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи доводи позивача про те, що він здійснив добудову та реконструкцію об»єктів без належного дозволу, без належно затвердженого проекту; враховуючи, що факту незаконної відмови в прийнятті спірного нерухомого майна в експлуатацію не встановлено, - колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно, як побудоване самочинно.

Здійснивши аналіз змісту позовних вимог, колегія приходить до висновку, що одночасне заявлення позовних вимог стосовно одних і тих самих об»єктів нерухомості про визнання права власності з підстав набувальної давності та про визнання права власності, як на самочинно побудоване нерухоме майно, є взаємовиключними.

Так, доводи позивача про те, що переобладнане спірне нерухоме майно є самочинними об»єктами, які створені саме позивачем, виключає визнання права власності за набувальною давністю на ті самі об»єкти, оскільки положення ст. 344 ЦК України підлягають застосуванню за умови добросовісного заволодіння чужим майном.

Крім того, будь-яких доказів належності спірного нерухомого майна відповідній територіальній громаді чи іншому суб»єкту цивільно-правових відносин, на час звернення з позовом до суду, не представлено; клопотань про витребування таких доказів не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак, безпідставно не навів обгрунтування відмови у задоволенні позовної вимоги щодо визнання права власності за набувальною давністю, тому оскаржуване рішення підлягає зміненню в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлений можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з іншим позовом, з інших підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення необхідно змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді