О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
16 серпня 2017 року м. Київ
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання
У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (далі - ТОВ «Сумитеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому зазначало, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, з 01 жовтня 2006 року вони не сплачують за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Позивач просив стягнути солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2006 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 11 856 грн 31 коп.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2006 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 11 856 грн 31 коп.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2016 року позовну заяву ТОВ «Сумитеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення боргу залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2016 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2016 року змінено. Позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 березня 2009 року по 17 серпня 2009 року включно у розмірі 380 грн 13 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 18 серпня 2009 року по 30 вересня 2015 року включно у розмірі 3 024 грн 75 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 18 серпня 2009 року по 30 вересня 2015 року включно у розмірі 6 049 грн 50 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з гарячого водопостачання за період з 01 березня 2009 року по 30 вересня 2015 року включно у розмірі 813 грн 40 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодилася з висновком суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі і скасувала рішення апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2016 року з залишенням у силі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 лютого 2016 року.

З таким висновком погодитися не можна. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 серпня 2002 року, виданого згідно з розпорядженням Відкритого акціонерного товариства «Сумбуд» від 24 серпня 2002 року № 520, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а. с. 12).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 листопада 2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а. с. 41).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про поділ майна, визнання права власності на житло, яке набрало законної сили 17 серпня 2009 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 137).

У вересні 2015 року ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що утворилася з 01 жовтня 2006 року по 30 вересня 2015 року, у розмірі 11 856 грн 31 коп., при цьому в подальшому позивачем подано заяву про залишення без розгляду позовних вимог до ОСОБА_3, яка ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2016 року задоволена (а. с. 179).

Апеляційний суд, задовольняючи позов частково та стягуючи зі ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, не звернув увагу на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону України обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

При цьому апеляційним судом зазначено про те, що у зв'язку з поданням у 2012−2014 роках ТОВ «Сумитеплоенерго» заяв про видачу судового наказу, а також позовної заяви про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання строк позовної давності переривався.

Дійсно, у ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, заява про видачу судового наказу подавалася до суду 22 березня 2012 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, а 24 квітня 2012 року - про стягнення з боржника ОСОБА_4 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення (а. с. 142, 144), у 2014 році позовна заява була подана до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, а третіми особами вказані ОСОБА_3, ОСОБА_2 (а. с. 145).

У матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу або позовної заяви про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги за гаряче водопостачання за спірний період.

Крім того, частиною 1 ст. 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

За таких обставин висновки апеляційного суду щодо переривання строку позовної давності про стягнення з боржників ОСОБА_4, ОСОБА_3 суми заборгованості за надані послуги з централізованого опалення є обґрунтованими.

Проте суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, покладаючи обов'язок на ОСОБА_2 зі сплати заборгованості, не дослідив, що з 30 листопада 2006 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є повнолітнім (а. с. 175), а розмір заборгованості визначено з 01 жовтня 2006 року, та ту обставину, чи переривався при цьому строк позовної давності, оскільки даних про звернення з позовом до ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Крім того, судом не встановлено, чи можливо застосувати ст. 64 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки з 2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, а з рішення апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2011 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, вбачається, що ОСОБА_4 не проживала у спірній квартирі у період, за який утворилася заборгованість за опалення і гаряче водопостачання (а. с. 42−44), а з 04 серпня 2009 року їй виділено частку у спільній сумісній власності.

Тобто при ухваленні рішення суд апеляційної інстанції не перевірив, чи є підстави для солідарного стягнення заборгованості та чи встановлені у квартирі прилади обліку гарячої води, а відтак - чи користувалася ОСОБА_4 цими послугами.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, вважаю, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ст. 338 ЦПК України.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М.Ситнік