Справа № 128/1252/17
РІШЕННЯ

Іменем України

11.08.2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої- судді Саєнко О.Б., при секретарі: Шеванюк О.О.,

за участю: позивача- ОСОБА_2., відповідача- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів , стягнутих на утримання неповнолітнього сина ,-

ВСТАНОВИВ:

25.05.2017 року позивач звернувся до Вінницького районного суду із позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів стягнутих, на утримання неповнолітнього сина , який обґрунтував тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.05.2011 року з нього на користь відповідача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання їх спільного сина ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, що після розірвання шлюбу з відповідачем, ним укладено новий шлюб, від якого також народилась дитина. Через деякий час його стосунки з новою дружиною припинились і вона звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання їх малолітньої доньки- ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.03.2017 року з нього стягнено на користь ОСОБА_4, на утримання доньки- ОСОБА_6 аліменти в розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказує, що він офіційно ніде не працює, а відрахуванням по аліментах з нього загалом становлять майже половину його заробітку, що унеможливлює забезпечення найнеобхідніших засобів для його існування.

Тому , вимушений звернутися до суду із даним позовом та просить суд зменшити розмір аліментів, утримуваних з нього за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.05.2011 року на користь відповідача до 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення аналогічні зазначеним у ньому . Суду додатково пояснив, що на час звернення до суду та винесення рішення Вінницьким міським судом від 22.03.2017 року його нинішня дружина ОСОБА_4 та він проживали та на разі проживають разом. Визнав, що дійсно ОСОБА_4 після рішення суду від 22.03.2017 року виконавчий лист до виконавчої служби не пред*являла, оскільки питання аліментів вони віршують добровільно . Він зараз офіційно не працює, у територіальному Центрі зайнятості населення на обліку не перебуває , оскільки не вбачає наразі у цьому потреби, інвалідності не має, фізично здоровий. Його дружина ОСОБА_4 зараз не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за донькою Крістіною.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала , суду пояснила, що аліментів, які стягуються з позивача на її користь за рішенням суду не вистачає, так як син росте і збільшуються його потреби. Вказує, що син навчається в школі, для його нормального фізичного та морального розвитку необхідні додаткові заняття в гуртках та спортивних секціях, важливим і значним у отриманні належної освіти є потреба у заняттях з репетиторами , так як шкільна програма є досить складною та для здачі ЗНО (зовнішнього незалежного оцінювання) у майбутньому. Син довгий час проходить ортодонтичне лікування, яке є тривалим і потребує значних коштів. Вона неодноразово зверталася до позивача про потребу у коштах на лікування, але він згоди не дав, пояснюючи тим, що і так сплачує аліменти. Вважає, що пояснення позивача, що утримувані з нього аліменти становлять майже половину його заробітку, не є підставою для зменшення розміру аліментів. Також, зазначила, вона проживає разом із сином та престарілою мамою. Ддружина позивача не подавала виконавчий лист для примусового стягнення аліментів з позивача, що їй відомо з пояснень державного виконавця. Тому вважає, що позивач має можливість і повинен сплачувати ? частину свого доходу на утримання їх сина, оскільки має сторонні заробітки. Просить відмовити у позові.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований та такий, що підлягає відмові задоволені виходячи з такого.

Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 18.05.2011 року, яке набуло чинності 30.05.2011 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь відповідача ОСОБА_5 ( зараз- ОСОБА_3), на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2011 року (а.с.5).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.03.2017 року, яке набуло чинності 04.04.2017 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь відповідача ОСОБА_4, на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.02.2017 року (а.с.6-7).

Відповідно до довідки, виданої Агрономічненською середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ст. від 01.06.2017 року №01-48/172 ОСОБА_2, батько учня 5-А класу ОСОБА_7, участі у навчанні сина не бере, на батьківські збори жодного разу не приходив, зі школи додому дитину не забирав (а.с.30).

З довідки, виданої кафедрою стоматології дитячого віку ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 10.05.2017 року вбачається, що син сторін ОСОБА_2 знаходиться на ортодонтичному лікуванні (а.с.31).

Застосовуючи норми матеріального і процесуального права суд виходить з наступного.

Згідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до положень ст.180 Сімейного Кодексу України на батьків покладений обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз ст. 192 Сімейного Кодексу України, свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров'я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов'язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача.

Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.ст.10, 60 Цивільного процесуального кодексу України та змісту положень ст. 192 СК України, позивач повинен довести наявність обставин щодо зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я (чи інших обставин), що настали після ухвалення судового рішення, яким визначено розмір аліментів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка діє з 27 вересня 1991 року, «... держави учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини...».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено обставин, які мали підтвердити той факт, що після ухвалення судового рішення від 18.05.2011 р.про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, погіршився стан здоров'я позивача, змінився його матеріальний стан, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в житті позивача, та у відповідності із ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду.

Суд критично відноситься до позиції позивача, який посилається, як на підставу для зменшення розміру аліментів, на фінансову неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки наведені обставини не підтверджуються належними письмовими доказами.

При вирішенні даного спору, суд враховує, що позивач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, не є особою, яка має інвалідність; за власним бажанням офіційно не працевлаштовується, оскільки в територіальний Центр зайнятості населення не звертався з питанням працевлаштування; відсутні докази про наявність медичних протипоказань встановлених позивачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що позивач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання сина в розмірі, який визначений за рішенням суду, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають, за необґрунтованістю.

Також , суд не вважає суттєвими обставинами і посилання позивача про перебування його у новому шлюбі, народження в цьому шлюбу доньки Крістіни, а також стягнення з нього на користь нової дружини аліментів на утримання доньки, оскільки судом встановлено та позивачем не оскаржувалося, що на даний час , на час звернення ОСОБА_4 до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини та на час винесення Вінницьким міським судом відповідного рішення від 22.03.2017 року, позивач проживав та продовжує проживати разом із дружиною та донькою, а також те, що ОСОБА_4 не подавала виконавчий лист для примусового виконання цього рішення, що спростовує також доводи позивача , що відрахування щомісячно з його доходу становить його половину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають залишення за позивачем.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів , стягнутих на утримання неповнолітнього сина ,- відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницькій районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повне рішення суду виготовлено 15.08.2017 року.

Суддя: