Справа № 713/704/16-ц
Провадження №2/713/518/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2017 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилипюка І.В., з участю секретаря Паучек Є.В., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представників сторін ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна.

У позові вказував, що 19.07.1980 року у виконавчому комітеті Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, і вона після реєстрації шлюбу прийняла його прізвище ОСОБА_2.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.07.1992 року по цивільній справі №2-211 шлюб між ними розірвано.

У шлюбі народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилався на те, що за час проживання в шлюбі, на спільні кошти збудували житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області.

Вважає, що йому належить 1/2 частка житлового будинку, загальна вартість якого згідно технічного паспорта становить 138590,00 грн., а відповідно його частка становить 69295,00 грн.

Зазначав, що не дивлячись на те, що спірний будинок є їх спільною сумісною власністю, згідно заяви ОСОБА_2 виконавчий комітет Лукавецької сільської ради 04.08.2012 року прийняв рішення №83 «Про оформлення права власності на спірний житловий будинок». На підставі даного рішення ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності серії САЕ №636570 від 06.07.2012 року на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області.

Вважає дане рішення сільської ради частково неправомірним, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно частково недійсним, оскільки ОСОБА_2 належить не цілий будинок, а лише його 1/2 частина, оскільки вони побудували його перебуваючи у шлюбі на спільні кошти.

Зазначив, що про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_2 він довідався в січні 2015 року, оскільки тривалий час хворів, переніс кілька складних операцій по ампутації обох ніг, після чого довго лікувався та продовжує лікуватись.

Просив: визнати неправомірним рішення виконкому Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області №83 від 04.07.2012 року про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в с. Лукавці, вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області, на імя ОСОБА_2 та скасувати дане рішення; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САЕ №636570 від 06.07.2012 року на житловий будинок, що розташований в с. Лукавці, вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області, видане на імя ОСОБА_2; визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку майна придбаного під час шлюбу, а саме на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в с. Лукавці, вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просив позовні вимоги задовольнити. Пояснив, що у 2015 році до нього прийшла жінка, яка хотіла жити з ним і сказала, що будинок приватизований ОСОБА_2 Після цього звернувся у Лукавецьку сільську раду. Підтвердив, що у 1992 році вони з ОСОБА_2 добровільно поділили майно.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просив позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача - Лукавецької сільської ради Вижницького району ОСОБА_5 позовні вимоги визнав частково. Зазначив, що 04.07.2012 року ОСОБА_2 звернулась до виконкому сільської ради із заявою про надання дозволу на оформлення права власності на спірний житловий будинок. На час розгляду заяви ОСОБА_2 виконкому сільської ради не було відомо, що вона з чоловіком не проживає разом на протязі 10 років, оскільки вони жили на одному подвірї. Рішення виконкому неправильне і його необхідно скасувати. У 2015 року у сільську раду підходила невідома жінка і сказала, що хоче прописатися до ОСОБА_1 Їй відповіли, що потрібна згода власника.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, підтримала письмове заперечення проти позову. Зазначила, що позовні необґрунтовані і є такими, що задоволенню не підлягають, оскільки житловий будинок в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Після одруження з ОСОБА_1 одразу подала документи на будівництво приватного будинку на дівоче прізвище ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_1 був проти будівництва та сподівався отримати квартиру від держави. Тому будівельний паспорт був виданий на її імя.

Стверджувала, що сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, він зловживав спиртними напоями, внаслідок чого і залишився без двох ніг та отримав інвалідність. В шлюбі народилось двоє дітей, вони потребували житла, а тому самостійно займалась будівництвом спірного житлового будинку.

У липні 1992 року шлюб між ними було розірвано і за їх добровільною згодою Лукавецькою сільською радою було проведено поділ майна. Оскільки ОСОБА_1 мав право на першочерговий вибір, а тому вибрав собі літню кухню з господарськими прибудовами, мотоцикл, холодильник, телевізор, два нових ліжка, диван тощо. ОСОБА_1 проживав у літній кухні тривалий час, після проживав у батьків. Через аморальний спосіб життя батьки його вигнали з будинку, тому ОСОБА_1 знову став проживати у літній кухні.

Після розірвання шлюбу, вона покращила житлові умови у будинку: провела газ та воду, зробила ремонт, облаштувала ванну, викопала підвал, замінила огорожу, сплачувала комунальні послуги та дала вищу освіту двом дітям.

У жовтні 2015 року до ОСОБА_1 у літню кухню переїхала проживати невідома жінка з дорослим сином, яка з першого дня стала їй погрожувати та претендувати на її майно. ОСОБА_1 взагалі не брав участі у будівництві спірного житлового будинку, не надавав ні матеріальної, ні фізичної допомоги, цеглу на будівництво дала їй матір, і вона довгі роки з допомогою своїх родичів будувала житловий будинок, працюючи день та ніч, виховувала дітей, коли ОСОБА_1 не виявляв турботи про родину.

Вважає, що з моменту розірвання шлюбу та добровільного поділу майна у липні 1992 року почався перебіг строку позовної давності. ОСОБА_1 позовну заяву подав до суду у квітні 2016 року, тобто після встановленого законом строку позовної давності. Просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Крім того подала окрему заяву у якій підтримала заперечення проти позову та зазначила, що у разі визнання судом позову ОСОБА_1 таким, що підлягає задоволенню, просила застосувати до його позовної заяви вимоги законодавства щодо застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, вважала їх безпідставними, підтримала заперечення ОСОБА_2, просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що проживає по сусідству з позивачем. Сторони разом спочатку побудували кухню, а потім будинок. Звідки вони брали кошти на будівництво їй невідомо. Будуватися їм допомагав батько позивача, возив матеріали на будівництво. ОСОБА_1 працював у пожежній частині. Він теж допомагав у будівництві будинку. Спиртним почав зловживати після розірвання шлюбу. Приблизно два роки тому її чоловік привів якусь жінку до ОСОБА_1, і вона напевно хотіла з ним жити. Після цього між сторонами почалися скандали. У період з 1981 року по 1992 рік вона не була у спірному будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що позивач його рідний брат. Після одруження сторони взяли план на будівництво і спочатку, десь у 1982 році побудували кухню, а через 2-3 роки почали будувати будинок. Їх батько багато допомагав у будівництві. Батько тримав бички, здавав їх, а кошти давав на будівництво. Родичі відповідача теж допомагали будуватись, а також за кошти, які були подаровані їм на весілля. Вони працювали двоє, і розраховувались за виконані роботи також двоє. Він теж допомагав сторонам будуватися. Коли брату ампутували ноги, то він два роки жив у нього і за цей час відповідач зробила всі документи на себе. У 2015 році прийшла жінка, щоб допомогти його брату і з того часу почалися сварки та скандали.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що у будівництві сторонам допомагав батько позивача. Йому виписували лісодеревину, а він розрахувався за кошти від продажу биків. Ця деревина йшла на будівництво спірного будинку. За чиї кошти все будували йому невідомо, але він бачив, як батько позивача возив туди будівельні матеріали. Позивач працював у пожежній частині. Він почав зловживати спиртним після того, як йому ампутували ногу. Відносно поділу будинку йому нічого невідомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що позивач та відповідач його батьки. Що стосується будівництва будинку не памятає нічого. Його дитинство було страшне, батько пив, не ночував вдома, вони постійно тікали з дому. Йому відомо, що коли він був малим, був добровільний поділ, і батько забрав все з дому, а також кухню і нікого туди не впускав. Після розподілу батько періодично проживав у спірному будинку. У 2015 році йому повідомила його мати, що приїхала якась жінка з Канади з сином і почала погрожувати їй поділом майна.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Вона памятає, що майно між батьками було поділено добровільно. Вони з мамою залишилися без нічого. Батько постійно зловживав спиртним.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представників сторін: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих позивачем ОСОБА_1 письмових доказів Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.1980 року, дошлюбне прізвище відповідача Хома.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28.07.1992 року по цивільній справі №2-211 шлюб між сторонами розірвано.

26.05.2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-МИ №028784, що підтверджується його копією та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 04.11.2015 року.

З копії технічного паспорту, виготовленого ДКП «Вижницьке РБТІ» станом на 16.06.2012 року вбачається, що в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області розташовані: житловий будинок літ. «А» 1983 року побудови; сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай з підвалом літ. «Г», літня кухня літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», убиральня літ. «Д», вигрібна яма літ. «В.я.», всі 1981 року побудови, загальною вартістю 138590,00 грн.

Рішенням виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району №83 від 04.07.2012 року задоволено заяву ОСОБА_2 про оформлення права власності на житловий будинок, надано дозвіл оформити право власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Лукавці по вул. Спортивній, 12, Вижницького району за ОСОБА_2 та на підставі цього рішення ОСОБА_2 видати свідоцтво про право власності на житловий будинок, що підтверджується його копією.

З копії Витягу про державну реєстрацію прав № 34744268 від 06.07.2012 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ» вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності серія САЕ №636570 від 06.07.2012 року, виданого виконавчим комітетом Лукавецької сільської ради на підставі рішення виконкому №83 від 04.07.2012 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області.

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САЕ №636570 від 06.07.2012 року, виданого виконавчим комітетом Лукавецької сільської ради на підставі рішення виконкому №83 від 04.07.2012 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок літ. «А», загальною площею 83,80 кв.м, житловою площею 48,70 кв.м, сарай літ. «Б», сарай літ. «В», сарай з підвалом літ. «Г», літня кухня літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», убиральня літ. «Д», вигрібна яма літ. «В.я.», які розташовані в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області.

З довідки виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області №02-16/382 від 29.10.2015 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №4 особовий рахунок №445 сторінка 130 за 1991-1995 роки та запису в погосподарській книзі №5 особовий рахунок №479 сторінка 136 за 1996 2000 роки за ОСОБА_2 числиться житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходяться в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району Чернівецької області. В домогосподарстві ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали ОСОБА_1 чоловік; ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_8 син.

З довідки виконавчого комітету Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області №02-16/07 від 12.01.2016 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №4 особовий рахунок №0165-1 сторінка 159 за 2011-2015 роки за ОСОБА_2 числиться житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в с. Лукавці по вул. Спортивна, 12, Вижницького району. ОСОБА_2 отримувала свідоцтво про право власності на вказаний будинок САЕ №636570 від 06.07.2012 року, рішення виконкому Лукавецької сільської ради №83 від 04.07.2012 року. Житловий будинок побудований в 1987 році.

Викладене також підтверджується копіями погосподарських книг зазначених особових рахунків за 1986-2015 роки у яких головою господарства зазначена ОСОБА_2

У період з 23.09.1980 року по 31.12.2001 року позивач працював на різних посадах у Берегометській ППЧ №17, що підтверджується копією трудової книжки, виданої 17.07.1979 року на його імя.

Також судом установлено, що позивач є інвалідом ІІ групи загального захворювання довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія ААЖ №386105 від 29.09.2011 року та копією довідки до акту огляду МСЕК серія ПОВ №027566 від 01.03.2010 року.

З наданих відповідачем ОСОБА_2 письмових доказів Судом установлено, що:

згідно квитанції №1377 від 30.08.1982 року від ОСОБА_6 прийнято кошти за 20000 (двадцять тисяч) штук цегли;

згідно квитанції №176 від 22.12.1982 року від ОСОБА_6 прийнято кошти за виконання ремонтно-будівельних робіт по договору№82/6774 від 22.12.1982 року;

згідно квитанції №676 від 24.12.1982 року від ОСОБА_6 прийнято кошти за підключення електроенергії;

згідно накладної №243 від 09.02.1983 року на імя ОСОБА_6 виписано 90 (девяносто) штук шиферу;

згідно квитанції №1055 від 17.08.1983 року від ОСОБА_6 прийнято кошти за 6000 (шість тисяч) штук цегли;

згідно квитанції №1481 від 13.09.1990 року від ОСОБА_2 прийнято кошти за 1500 (одна тисяча пятсот) штук цегли;

згідно квитанції №1410 від 07.09.1991 року від ОСОБА_2 прийнято кошти за один комплект кутка відпочинку.

Також відповідачем надано оригінал списку майна в господарстві ОСОБА_1 та ОСОБА_2, жителів с. Лукавці Вижницького району, складений та підписаний комісією у складі голови виконкому Луковецької сільської Ради народних депутатів та бухгалтера сільської ради, та скріплений підписами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про розірвання шлюбу та рішення судувід 28.07.1992 року вбачається, що під час звернення до суду 06.07.1992 року ОСОБА_1 посилався на те, що на протязі останніх шести років між ними виникають сварки, їх спільне проживання неможливе.

З листа заступника начальника Вижницького РВВС №2436 від 17.06.1992 року, адресованого ОСОБА_2 вбачається, що по відношенню до її чоловіка ОСОБА_13 відмовлено в порушенні кримінальної справи по ст.6 п.2 КПК України за відсутності складу злочину. Розяснено, що по питанню нанесення тілесних ушкоджень, поділу майна і розводу вона може звернутися у Вижницький районний народний суд в особистому порядку.

Згідно копії трудової книжки серія БТ-І №145046, заведеної 28.08.1976 року на імя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що 15.08.1979 року по даний час працює у Лукавецькій ОСОБА_14 ступенів.

Сімейний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року. Згідно до розділу VІІ Прикінцеві положення, п.6 Сімейний кодекс України регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Тому правовідношення, що виникли у сторін у 1992 році, належить регулювати Кодексом про шлюб та сімю 1969 року.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що у справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст.28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом.

Ці ж положення закріплені в ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України.

Статтею 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначені вимоги закону, досліджені в судовому засіданні письмові докази та покази свідків, судом установлено, що:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.1980 року по 28.07.1992 року;

спірний житловий будинок, що знаходиться в с. Лукавці по вул. Спортивній, 12, Вижницького району Чернівецької, який на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САЕ №636570 від 06.07.2012 року належить на праві власності ОСОБА_2, був побудований у 1983 році (належні до нього господарські будівлі та споруди у 1981 році), тобто під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

батько позивача допомагав у будівництві спірного будинку;

за будівельні матеріали, а саме: цеглу, шифер, а також за виконання ремонтно-будівельних робіт та підключення електроенергії у період з 30.08.1982 року по 07.09.1991 року кошти сплачувала відповідач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Хома) С.М.;

після розірвання шлюбу у 1992 році позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 провели добровільний поділ спільного майна;

позивач ОСОБА_1 працював у Берегометській ППЧ №17 з 23.09.1980 року по 31.12.2001 року, а з 29.09.2011 року є інвалідом ІІ групи загального захворювання довічно;

відповідач ОСОБА_2, з 15.08.1979 року по даний час працює у Лукавецькій ОСОБА_14 ступенів.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 брав участь коштами або працею в будівництві, утриманні та покращенні спірного нерухомого майна, ним суду не надано, тобто позивачем не виконано обовязок з доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Крім того позивач ОСОБА_1 визнав, а також підтвердили свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (діти сторін), що у 1992 році між ним та відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна та відбувся його фактичний поділ.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні та недоведені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того відповідач ОСОБА_2 у своєму запереченні зазначила, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року (чинного на момент розірвання шлюбу) позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Позовні вимоги про поділ майна подружжя не належали до вимог, на які відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст.71 ЦК УРСР 1963 року та ст.29 КпШС).

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні положення містяться і в ст.ст.256, 257, 261, 267, 268 ЦК України (чинного на момент видачі спірного свідоцтва).

Зокрема у ст.256 ЦК України зазначено, що позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-2469цс16 і відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

З досліджених доказів Судом установлено, що у ОСОБА_1 виникло право на позов про поділ майна подружжя з моменту розірвання шлюбу та добровільного поділу спільного майна, тобто з 1992 року, позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 18.04.2016 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило та жодних належних та допустимих доказів того, що позивач дізнався про порушення свого права у січні 2015 року суду не надано.

Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не надано.

На підставі викладено, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.22, 28, 29 КпШС України, СК України, ст.ст.71, 76, 80, 83 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.256, 257, 261, 267, 268 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2, про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на частку нерухомого майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. В. Пилип'юк