ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

за участю секретаря - Момот Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовом Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК " звернувся до суду з позово до відповідача про стягнення заборгованності посилаючись на те, що між банком та відповідачем 19 жовтня 2006 року було укладено кредитний договір №156-010/06Р, відповідно до умов якого Банк надав кредит ОСОБА_2 в розмірі 22000,00 доларів США 00 центів, строком до 19.10.2031 року. За період користування кредитними коштами відповідач здійснює часткові платежі по погашенню основної суми кредиту та проценти. Позивач свої зобов"язання по вказаному договорі виконав та надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 22 000,00 дол.США 00 цента. В той час як боржником порушені умови договору, а саме допущено не своєчасне повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду.

ОСОБА_2, подано зустрічний позов до ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК " про визнання кредитного договору недійсним посилачись на те, що при підписанні договору про надання кредиту йому не в повному обсязі була надана необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредиту. Умови Договору не містять відомсті щодо детального розпису загальної вартосі кредиту, а графік повернення кредиту та сплати процентів по договору кредиту, який є невідємною частиною не було укладено взагалі. Вважає, що договір споживчого кредиту, є таким, що не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаним недійсним, а також і Договір поруки та Договір іпотеки жилого приміщення які є похідними основного договору.

Представник банку в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала і просила їх задовольнити, що стосується зустрічного позову просила в його задоволенні відмовити та застосувати строк позовної давності.

Відповідач проти позову Банку заперечував вважає його безпідставним та необгрунтованим, а що стосується вимог зустрічного позову підтримав в повному обсязі та просив вимоги задовольнити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи дійшов до наступного.

Так, судом встановлено, що 19 жовтня 2006 року між АКБ "ПРАВЕКС- БАНК" правонаступником всіх прав і обов"язків якого є ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 156-010/06Р.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 22000 дол. США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п.6.1.14 даного Договору (позичальник зобов"язується протягом строку дії даного Договору забезпечити страхування майна, переданого в іпотеку Банку відповідно до п.3.1 даного Договору, шляхом укладення щорічно до 19 жовтня договорів страхування зі страховими компаніями, визначеними Банком, а також письмово узгоджувати умови договору страхування та не здійснювати дій, направлених на зміну цих умов).

Згідно п.1.2 Договору кредит надається Позичальникові строком з 19 жовтня 2006 року до 19 жовтня 2031 року зі сплатою 12 відсотків річних.

Пункт 2.1 Договору передбачає видачу кредиту шляхом видачі готівки з каси Банку.

Для забезпечення зобов"язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв"язку з порушенням умов даного Договору між сторонами було укладено Договір іпотеки № 156-010/06Р від 19.10.2006 року.

Відповідно до договору іпотеки №156-010/06Р позивачем в іпотеку було передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1. Іпотекою забезпечувалось виконання усіх грошових зобовязань за кредитним договором.

Також, як встановлено в судовому засіданні в забезпечення виконання договору споживчого кредиту між позивачем, ОСОБА_4 та відповідачем по справі було укладено договір поруки №156-010/06Р від 19.10.2006 року.

Відповідно до договору поруки №156-010/06Р від 19.10.2006 ОСОБА_4 зобов'язалася перед відповідачем відповідати за виконання позивача усіх зобов'язань в повному обсязі що виникли з договору кредиту (п. 1.1 договору поруки №156-010/06Р від 19.10.2006 року).

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом зазначивши, що відповідачем було допущено порушення своїх зобов"язень щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а тому згідно з розрахунком заборгованності станом на 30.09.2016 року за ним рахується заборгованність в сумі 18713,06 доларів США, яка складається з суми кредиту - 14673,63 дол.США; суми відсотків - 3120,71 дол.США; суми пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 918,72 дол.США, що еквівалентно 23492,22 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Виходячі з умов позовної заяви за відповідачем рахується заборгованність за вказаним кредитним договором.

В обгрунтування своїх позовних вимог Банком надано розрахунок заборгованості однак даний розрахунок не містить належних відомостей, яки б, давали суду, підстави вважати про правильність нарахування заборгованності. В даному розрахунку взагалі відсутні відомості про загальну суму кредиту.

Також, різняться суми заборгованості зазначені в позовній заяві, розрахунку та виписки з особового рахунку.

Представник Банку в судовому засіданні не зміг надати відповіді суду про надання роз"яснень здійснення розрахунку з детальним розмежуванням всіх сум та складових розрахункі. Будь-яких клопотань з даного приводу представником Банку не заявлялося.

Отже, суд вважає розрахунок заборгованості є неналежним доказом і неможе бути прийнятий судом.

Виходячі з умов кредитного договору Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті але при подачі позовної заяви так і в ході слухання справи, суду не були надані докази (ліцензії), що підтвердили право Банку на проведення валютних операцій, як того вимагає стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" де передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі операції про надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

При укладені вказаного кредитного договору не було передбачено еквівалент в національній грошовій одиниці, що є порушенням чинного законодавства.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічний позов про визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним так як даний договір є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способу захисту, законодавець передбачив, визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

3 умов кредитного договору (п. 1.1 договору) вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів у спростування вимог зустрічного позову, а також доказів про виконання вищезазначених умов Закону.

Доводи представника Банку про безпідставність посилання ОСОБА_2 на Постанову Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки вони не спростовують доводів про надання банками інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Так, дана вимога міститься у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в свою чергу згідно преамбули Постанови Правління НБУ, якою було затверджено Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ці правила прийняти зокрема відповідно до вказаної статті Закону, тобто фактично це закріплення на нормативному рівні тих вимог, які до цього вже були визначені у законі.

Зважаючи на вищенаведене судом вбачається, що банком перед укладенням договору окремий письмовий документ з вищезазначеною інформацією не надавався, як і небуло деталізовано дану інформацію в самому договорі, що не відповідає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

З договору споживчого кредиту вбачається, що у ньому немає детального розпису загальної вартості кредиту, що не відповідає ч.4ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому при укладані договору так і в подальшому небуло укладено Графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору.

Отже, визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, а також суму процентів, яку потрібно буде сплатити за весь час дії договору неможливо.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказаний порядок зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808.

З п.3.2. розділу 3 цих Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також: має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктом 3.3 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі),

розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Таким чином, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк не надав позивачу, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Договір не відповідає ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та представником Банку не надано доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_2 в цій частині.

Як вбачається з умов договору п.6.1.2 позичальник зобов"язаний погашати заборгованність за кредитом, відсотками і пеню у валюті кредиту.

Однак, згідно з положенням ст.524 ЦК України, зобов"язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов"язання в іноземній валюті.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (п.4 ч.5 ст. 11 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов, який зазначений у статті 18 Закону не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Так, відповідно до п.1.3 договору у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов"язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на один відсоток річних, починаючи від розміру, встановленого в п.1.2 даного договору (12 відсотків річних). У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов"язань за цим договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту договору. Новий розмір віддсоткової ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який позичальник повинен був виконати свої зобов"язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі.

Отже, вбачається збільшення відсоткової ставки, як вид штрафних санкцій за неналежне або не виконання по сплаті кредитних коштів та відсотків.

Також, оскільки проценти входять до ціни договору, суд приходить до висновку, що ціна договору є несправедливою.

Згідно умов договору передбачена відповідальність сторін (п.9 договору) але виходячі з умов даного розділу договору, передбачена відповідальність тільки щодо позичальника, що є також несправедливою умовою договору.

Отже з вищенаведеного вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору споживчого кредиту № 156-010/06Р від 19.10.2006 року підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі ст.1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Оскільки, ОСОБА_2 не заявлено застосування правових наслідків недійсності кредитного договору, відповідно до ст.216 УК України суд не вбачає підстав щодо їх застосування.

Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, ОСОБА_2, у зустрічному позові ставить вимогу про визнання договору іпотеки не дійсним, а також скасування заборони відчуження на майно.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, також підлягають визнанню недійсними договір іпотеки жилого приміщення №156-010/06Р від 19 жовтня 2006 року укладений між Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" та ОСОБА_2 недійсним, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1-2416.

Щодо вимог про визнання недійсним договоу поруки 156-010/06Р від 19 жовтня 2006 року укладений між Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" та ОСОБА_4, суд вважає дану вимогу є такою, що не підлягає до задоволення так, як є передчасною.

Як встановлено в судовому засіданні дана вимога була заявлена ОСОБА_2, у зустрічному позові.

Сторонами даного позову є Позивач - ОСОБА_2, та відповідач Банк.

Зазначений договір укладений між ОСОБА_4 та Банком.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.32 ЦПК України, позов може бути пред"явлений спільно кількома позивачами або до кільнкох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Частина перша статті 33 ЦПК України, передбачає, що суд за клопотанням позивача, залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Залучення до участі позивача діючим законодавством не передбачено.

Клопотань, заяв щодо залучення до справи інших осіб не було заявлено.

Судом прийнято до уваги, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки обтяжено. Оскільки при укладенні договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору іпотеки, тому вимоги позивача в частині скасування заборони відчуження нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 накладеної ОСОБА_5, державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-2417, також підлягають задоволенню.

Суд не вбачає підстави для задоволення заяви представника Банку про застосування строку позовної давності, з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про порушення його права в березні 2016 році при отриманні вимоги №1133142/78-к від 03.03.2016 року щодо виконання договірних зобов"язань.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 09.11.2016 року (справа №6-2251 цс16), яка є обов"язковою для всіх судів, пред"явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованності за кредитом змінює строк виконання зобов"язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Таким чином, позивач звернувся до суду із позовом у межах строку позовної давності, тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Керуючись ст.3,10,11,27, 31-33, 57-60,212,214,215, 218, ЦПК України, на підставі ст.15,16,203,256,257,261,524,526,533,548,610,611,1054,1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Позов ОСОБА_2 до Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати кредитний договір №156-010/06Р від 19 жовтня 2006 року укладений між Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" та ОСОБА_2 недійсним.

Визнати Договір іпотеки №156-010/06Р від 19 жовтня 2006 року укладений між Публічне акціонерне товариство комерційний Банк "ПРАВЕКС-БАНК" та ОСОБА_2 недійсним.

Скасувати заборону відчуження нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1, накладеної державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. та зареєстровано в реєстрі за №1-2417.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Г.В.Соловей