Справа № 219/2355/17
Провадження № 2/219/2010/2017
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 серпня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
судді Павленко О.М.,
при секретарі Красніковій А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, в період з 1 червня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_7 року до Турецької Республіки та Російської Федерації без згоди батька дитини ОСОБА_2 та дозволити оформлення всіх документів, пов'язаних із перетинанням кордону дитини, вказуючи, що з 23.12.2005 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням районного суду Харківської області від 10.04.2013 року шлюб розірвано. Від шлюбу вони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, батьком дитини є відповідач. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею. З червня 2017 року позивач має намір, в інтересах дитини, з метою оздоровлення, фізичного розвитку, тимчасово виїхати разом з дитиною за кордон до Турецької республіки для проведення відпочинку, також має намір в серпні 2017 року, з метою відвідання родичів, тимчасово виїхати разом з дитиною до Російською Федерації. Отримати нотаріально засвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон є неможливим, у зв'язку з тим, що відповідач припинив з нею спілкування, фактично за місцем реєстрації не проживає, місце фактичного проживання не повідомив, дитину не відвідує, чим робить неможливим погодження з ним тимчасового виїзду дитини за кордон та перешкоджає їй у здійсненні батьківських обов'язків та порушує права дитини.
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судом було зроблене оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» про необхідність явки відповідача до суду для участі в судовому засіданні, але він на виклик через засоби масової інформації до суду не з'явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Крім того, від представника до суду надійшла заява, згідно якої вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Вказує, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену процедуру. Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон, не вказана мета виїзду: лікування та оздоровлення, не надано довідки з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном у родичів та місцезнаходження цих родичів.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10.04.2013 року рішенням Харківського районного суду Харківської області був розірваний (а.с.6).
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Коротичанською селищною радою Харківського району Харківської області 2.08.2006 року (а.с.7).
Після припинення стосунків між позивачем та відповідачем по справі неповнолітній син залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні.
Позивач вказує, що має намір виїхати разом з дитиною за кордон до Турецької республіки для відпочину та відвідати родичів, які проживають на території Російської Федерації з метою оздоровлення своєї дитини, тому на даний час у неї виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд сина за межі країни.
Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.
Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.
У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду.
Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку та закінчення.
Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд надає право на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 року за межі України без згоди батька одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.
Представник третьої особи вказує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон, не вказана мета виїзду: лікування та оздоровлення, не надано довідки з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України.
Разом з тим, прагнення матері оздоровити дитину є її природнім бажанням забезпечити розвиток дитини, проявом турботи та піклування.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що позивачем було обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог, а тому суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та дозволяє одноразовий виїзд за межі України, а саме до Турецької республіки та Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період до ІНФОРМАЦІЯ_7 року.
При цьому позовна вимога позивача про надання їй дозволу на оформлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням державного кордону з неповнолітньою дитиною, є фактично похідною від позовної вимоги про надання дозволу на виїзд, оскільки надання дозволу на виїзд включає в себе надання дозволу на оформлення необхідних документів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, суд -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Надати тимчасовий одноразовий дозвіл на виїзд за кордон України до Турецької республіки та Російської Федерації неповнолітній особі - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, до ІНФОРМАЦІЯ_7 року включно.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

О.М.Павленко