Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів,-

в с т а н о в и в:

Позивач в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у якому просить визнати недійсними укладені між позивачем та ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір №F86.227.70059 від 17.04.2013 року і кредитний договір №Л71.188.30087 від 26.06.2014 року з моменту їх укладання та застосувати наслідки недійсності правочину, застосувавши односторонню реституцію, а саме: зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» повернути ОСОБА_1 сплачені вказаних кредитних договорах відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії.

Вимоги мотивовані тим, що 17.04.2013 р. ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» уклали договір про надання споживчого кредиту №F86.227.70059 про отримання позивачем кредиту в сумі 64340,00 грн. виходячи із 2,50 % річних від залишкової суми кредиту та із щомісячною платою за кредитне обслуговування в розмірі 1,85% від початкової суми кредиту з кінцевим терміном погашення 17.04.2018 року.

26.06.2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» уклали договір про надання споживчого кредиту №Л71.188.30087 про отримання ОСОБА_1 кредиту в сумі 69736,00 грн. виходячи із 0,0010% річних від залишкової суми кредиту та із щомісячною платою за кредитне обслуговування в розмірі 0,00% від початкової суми кредиту з кінцевим терміном погашення 26.06.2019 року.

Позивач вважає, що умови договорів є дискримінаційні та несправедливі, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки банк встановив несприятливі для споживача наслідки, як дострокове повернення всієї суми кредиту навіть за дрібне порушення договору, встановлення несправедливого розміру штрафу, надання банку права розголошувати конфіденційну інформацію позичальника, включення до суми кредиту оплату страхових премій за непотрібні для позичальника договори страхування.

Крім того, позивач посилається на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», що позичальник не отримав від банку інформації про кредит, у тому числі розрахунків загальної вартості кредиту, вартості всіх супутніх послуг для ознайомлення, що є нечесною підприємницькою практикою і вводить споживача в оману.

Також, позивач ставить під сумнів повноваження особи, яка від імені банку підписувала договір.

Посилаючись на ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач вважає, що є всі підстави стверджувати, що дані договору мають бути визнані судом недійсними в цілому.

В судове засідання позивач не з'явилась, представник позивача ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду письмові заперечення проти позову (а.с. 27-29, 90-92), у яких просить відмовити у задоволені вимог, посилаючись на відсутність підстав для їх задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.04.2013 р. між ПАТ «Ідея Банк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №F86.227.70059, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 643400,00грн. строком на 60 місяців зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,5000% річних від залишкової суми кредиту та щомісячною платою за обслуговування кредиту у розмірі 1,8500% від початкової суми кредиту (а.с. 8-9).

Також 26.06.2014р. між ПАТ «Ідея Банк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Л71.188.30087, відповідно до положень якого відповідач надав позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 69739,00грн. строком на 60 місяців з платою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,0010% річних від залишкової суми кредиту (а.с. 10-11).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В обґрунтування вимог, серед іншого, позивач посилається на те, що особи, які підписували спірні договори від імені банку, не підтвердили свої повноваження.

Однак, дане посилання спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме довіреностями на вчинення таких дій (а.с. 30,32).

За нормою ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Позивач посилається, серед іншого, як на підставу для визнання недійсним укладених договорів, на пункти 2.5, 3.1.2, 3.1.3, 4.2.3, 4.2.5, 4.2.6, 6.1, 6.10 кредитного договору №Л71.188.30087 та п. 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6, 5.11 кредитного договору №F86.227.70059, як такі, що порушують її права, як споживача.

Проте суд не вбачає вищевказані умови договору, як такі, що є дискримінаційними та у цьому випадку керується ст. 627 Цивільного кодексу України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору і виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеними пунктами кредитної угоди не створюють дисбаланс прав та обов'язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та такі, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що доводи позивача у решті заявлених вимог також є обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи з урахуванням наступного.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Із досліджених в судовому засіданні доказів убачається, що позивач була ознайомлена із умовами кредитування, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, про що надала письмові згоди з умовами укладених договорів, також додатками до спірних правочинів є графіки щомісячних внесків за кредитними договорами, що спростовує доводи позивача про введення її в оману через ненадання інформації про умови кредитування (а.с. 31, 33, 34, 35).

Отже, відповідачем були дотримані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» щодо надання позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що також передбачено постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем вимог, у зв'язку з чим позов у частині визнання недійсними спірних кредитних договорів не підлягає задоволенню.

За заявленими вимогами позивач також просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом застосування односторонню реституцію, а саме зобов'язати відповідача повернути їй сплачені по кредитному договору від 17.04.2013 року та по кредитному договору від 26.06.2014 року відсотки, пеню, штрафні санкції та комісії.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Отже, ці вимоги пов'язані з вимогами про визнання недійсними кредитних договорів, тому також задоволенню не підлягають, до того ж позивачем суду не надано будь яких доказів про виконання нею зобов'язань за спірними кредитними договорами, у тому числі щодо сплачених відсотків, комісії та неустойки.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 15, 16, 203, 215, 216, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя