АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3527/17 Справа № 192/3320/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н. О. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Новопокровської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Скосарєва Вікторія Вікторівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27 серпня 2010 року помер її батько - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з майна Фермерського господарства «Бровін» та земельної ділянки площею 30 га, яка розташована в селищі Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області, яка видана йому у довічне успадковуване володіння для ведення С(Ф)Г згідно акту від 11 серпня 1992 року серія НОМЕР_1.

До 2001 року позивач разом з матір'ю ОСОБА_5, своїм сином та батьком ОСОБА_4 проживали разом у м. Дніпропетровську на ж/м Сокіл, але через відносини з іншою жінкою батько покинув родину. В 2004 році шлюб між батьками було розірвано, а батько продав їх спільну квартиру та залишив без житла позивачку, її сина та свою колишню дружину. Позивач, разом з сином та матір'ю багато років винаймали житло, батько не цікався їх долею, іноді виявляв бажання зустрічатися з онуком, але згодом і спілкування з онуком припинив.

Через деякий час образа на батька зникла, оскільки син позивачки почав цікавитися дідом, але пошуки не дали результатів. З друзями родини батько позивача також припинив спілкуватися і вони теж не могли повідомити його місце проживання, а нове коло спілкування батька їй не було відоме, місце реєстрації також не було відоме, оскільки в паспортному столі повідомляли що у них відсутні дані про його місце реєстрації.

В серпні 2016 року позивачці стало відомо, що батько працював водієм на 157 маршруті м.Дніпро та помер в 2010 році. Свідоцтво про смерть батька було отримане 15 листопада 2016 року. Всі вказані події завадили вчасно позивачу дізнатися про смерть батька, належним чином його поховати та у відповідний строк прийняти спадщину.

Оскільки вона є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті померлого батька - ОСОБА_4, то 12 грудня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №23/2016, але через деякий час нотаріус повідомила позивача, що строк для прийняття спадщини встановлений законодавством нею пропущено. Тому 12 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини.

Оскільки позивачкою було пропущено строк подачі заяви до нотаріальної контори з поважних причин, тому вона вирішила звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову - відмовлено.

З таким рішенням не погодилась Позивачка та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін за наступних підстав.

Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст.179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, постановою нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори від 12 грудня 2016 року (а.с.50) позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 у зв'язку з пропуском позивачкою строку для подачі заяви на прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є донькою (а.с.11) померлого 27 серпня 2010 року ОСОБА_4 (а.с.7,41) та спадкоємцем першої черги за законом на його майно, та яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.12).

Згідно відомостей Головного управління в Дніпропетровській області відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації від 08 грудня 2016 року №3704/4 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться (а.с.14).

Судом встановлено, що позивач своєчасно протягом шести місяців з дня смерті батька не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка належала померлому на підставі державного акту НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 9 сесії Ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області від 17 березня 1992 року №9 про надання у довічне успадковуване володіння 30,0 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею №64 (а.с.10). Крім неї, інші спадкоємці як за законом так і за заповітом відсутні.

Також судом встановлено, що постановою нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори від 12 грудня 2016 року (а.с.50) позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 у зв'язку з пропуском позивачкою строку для подачі заяви на прийняття спадщини.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачка не цікавилася життям свого батька, його пошуками фактично займав син позивачки, а останній раз позивачка спілкувалася з батьком в 2005 році, про наявність майна у батька позивачка знала весь час його життя.

Дослідженими судом доказами встановлено, що позивачка пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини без поважних причин, оскільки з моменту відкриття спадщини до закінчення шестимісячного строку мала можливість своєчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак вчинила такі дії лише через шість років після смерті батька, а з позовом до суду звернулася в грудні 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст.ст. 1268, 1269, 1272 ЦК України, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7 та виходив з того, що сам по собі факт правової необізнаності позивача про відкриття спадщини не є підставою вважати, що позивачем пропущено шестимісячний строк для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини з поважної причини. Незнання про смерть спадкодавця та відсутність сумісної реєстрації разом зі спадкодавцем за однією адресою, як причина пропуску строку для прийняття спадщини, не може бути визнана судом поважною, оскільки самі по собі ці обставини без встановлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку, а тому суд вважав необґрунтованими вимоги позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи, та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Посилання апеляційної скарги на неправомірне неврахування судом першої інстанції тих обставин, що позивач завжди бажала спілкування з батьком, вона здійснювала пошук батька та дійсно не знала про смерть батька - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було, позивачка не цікавилася життям свого батька, його пошуками фактично займав син позивачки, а останній раз позивачка спілкувалася з батьком в 2005 році, про наявність майна у батька позивачка знала весь час його життя, на що також звертав увагу позивача місцевий суд, окрім того, в судовому засіданні апеляційного суду онуком ОСОБА_4 зазначалося, що члени сім'ї ОСОБА_4, у тому числі сам батько та Позивачка були членами спільного фермерського господарства, а від так брали спільну участь у його господарській діяльності та розподілу прибутку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірної відмови у задоволенні позовних вимог - не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки розглядаючи спір, місцевий суд дійшов, правильного та не спростованого Позивачем в апеляційному суді, висновку про відсутність належних та допустимих доказів, щодо наявності об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, а від так - відсутні підстави в задоволенні позову.

Посилання апеляційної скарги, на неправомірність рішення в значній мірі повторюють доводи, що були викладені Позивачем в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування позовної заяви та які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують.

Решта доводів апеляційної скарги, доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Окрім того, згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставо для скасування рішення суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційні скарги, не надано.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р.Куценко