Дата документу 08.08.2017
ЄУ № 420/1199/17
Провадження №2-о/420/163/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Потапенко Р.Р.

за участю секретаря Войтенко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити, що ОСОБА_2, громадянин України, який народився у 1927 році в с. Новобіла Новопсковського району Луганської області, помер 28 червня 2017 року в м. Луганськ Луганської області, Україна, причина смерті хронічна серцева недостатність, дифузний кардеосклероз, тобто встановити факт, який має для неї юридичне значення.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з похилим віком батько мав купу хронічних захворювань, тому хворів і 28 червня 2017 року помер. Для реєстрації факту смерті батька ОСОБА_2 вона звернулася до Новопсковського відділу ДРАЦС, однак у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 їй було відмовлено, оскільки форма лікарського свідоцтва про смерть не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545. Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС є неможливим, у звязку з чим вона звертається до суду.

Заявник в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на заявлених вимогах наполягає.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, рішення просить ухвалити на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Як вбачається з копії паспорту серії ЕН №034226, виданого 22.11.2001 Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заявник ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІV-УР №1664801, виданого 17.12.1962 Ново-Білянським ЗАГСом Білолуцького району Луганської області, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 08.08.2017, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЕД №418628 виданого 11.04.1988, свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЕД №439478, виданим 12.08.1988 Павленковською сільською радою Новопсковського району Ворошиловградської області.

Відповідно до паспорту громадянина серії ЕК № 510529, виданого 04 вересня 1997 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, народився 20 лютого 1927 року в с. Новобіла Новопсковського району Луганської області, адреса місця проживання, яка зазначена в паспорті вул. Партизанська, 184, м. Луганськ Луганської області.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №00210 та довідки про причину смерті №00210, виданих 28 червня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Луганською міською багатопрофільною лікарнею №4» ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, помер 28 червня 2017 року у м. Луганськ, причина смерті хронічна серцева недостатність, дифузний кардеосклероз.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник також надала свідоцтво про поховання видане 28.06.2017 «Ритуальною службою м. Луганська» та свідоцтво про смерть, видане 30.06.2017 Камянобрідським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території.

Згідно вказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер 28.06.2017 у м. Луганськ.

Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті за вих. №1151/17.22-26 від 07.08.2017, Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті».

Згідно ч. 2 та ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті, свідоцтво про смерть суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому, суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, які узгоджуються між собою.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_2, який помер 28.06.2017, підлягають задоволенню.

Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті батька ОСОБА_2

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, який був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, Україна, помер 28 червня 2017 року в м. Луганськ Луганської області, Україна, причина смерті хронічна серцева недостатність, дифузний кардеосклероз.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: