Барський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Єрмічової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Войтової І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
4 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну (збільшення) позовних вимог з проведеним розрахунком заборгованості за договором позики від 14 червня 2016 року станом на 4 квітня 2017 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 201 402 грн, що складається з простроченої частини позики - 32 460 грн, частини позики, що залишилася - 127 676 грн, пені - 40 094 грн 60 коп., трьох процентів річних - 1 171 грн 40 коп., в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 43-46).
16 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну (збільшення) позовних вимог з проведеним розрахунком заборгованості за договором позики від 14 червня 2016 року станом на 8 червня 2017 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 238 116 грн 66 коп., що складається з простроченї частини позики - 44 402 грн 40 коп., частини позики, що залишилася - 112 063 грн 20 коп., пені - 79 670 грн 59 коп., трьох процентів річних - 1 980 грн 47 коп., в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 43-46). Просить в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 14 червня 2016 року звернути стягнення на предмет іпотеки із встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 116-119).
3 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну (збільшення) позовних вимог з проведеним розрахунком заборгованості за договором позики від 14 червня 2016 року станом на 16 серпня 2017 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 387 073 грн 25 коп., що складається з простроченї частини позики - 153 091 грн 20 коп., пені - 231 175 грн 98 коп., трьох процентів річних - 2 806 грн 7 коп., в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 43-46). Просить в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 14 червня 2016 року звернути стягнення на предмет іпотеки з встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності у розмірі 339 419 грн, в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 167-171).
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується розписками про вручення повісток про виклик у суд на 16 серпня 2017 року (а.с. 162, 163), однак 9 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про те, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 2 серпня 2017 року, провести розгляд справи у її відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача у судове засідання (а.с. 181).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася повторно, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про вручення повістки про виклик у суд на 16 серпня 2017 року (а.с. 164), однак подала заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 183). При цьому, суд бере до уваги, що відповідач не надала докази щодо поважності причини неприбуття у судове засідання повторно, а тому у суду відсутні підстави для визнання поважними причини її неявки.
Відповідач ОСОБА_2 брала участь у судових засіданнях, однак до початку розгляду справи по суті заявляла клопотання про відкладення розгляду справи, свою думку та ставлення до позовних вимог не висловила, тому, з урахуванням вимог, передбачених ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи заяви сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Суд бере до уваги правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, де зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Встановлено, що 14 червня 2016 року між представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, посвідченої 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 25), та відповідачем ОСОБА_7 укладено договір безпроцентної позики із встановлення строку його виконання до 14 червня 2017 року, розмір якої становить 171 784 грн 53 коп., що є еквівалентом суми 6 880 доларів США згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ на день укладення даного договору, з графіком платежів, який є додатком № 1 до договору позики (а.с. 53-55), та вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини зобов'язального характеру, і вказане зобов'язання є грошовим.
Крім того, 14 червня 2016 року відповідач ОСОБА_2 написала розписку про отримання від позивача ОСОБА_1 коштів, зазначених у договорі позики, та висловила своє погодження з усіма умовами зазначеного вище договору позики (а.с. 56).
З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку, що договір позики від 14 червня 2016 року, графік платежів, який є додатком № 1 до договору позики від 14 червня 2016 року, розписка від 14 червня 2016 року є належними та допустимими доказами укладення договору позики між сторонами, оскільки вказані правочини вчинені з додержанням встановлених вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (зокрема, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 умов договору позики від 14 червня 2016 року не виконала, оскільки у встановлений строк кошти не повернула.
Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 "Про судове рішення в цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, де роз'яснено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК (435-15) законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК (435-15), частина третя статті 533 ЦК (435-15).
При проведенні розрахунку заборгованості суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, про те, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
При цьому суд ураховує, що у пунктах 4.1, 4.2 договору позики від 14 червня 2016 року встановлено строки та розміри платежів частин позики, які відображені у графіку платежів, який є додатком до даного договору.
Відповідно до п. 5.5 договору позики від 14 червня 2016 року порушення строків повернення частин позики, зазначених у п. 4.1 цього договору, у графіку платежів, вважається порушенням істотних умов договору (основного зобов'язання).
У п. 5.1 договору позики зазначено, що після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього договору позичальник зобов'язується протягом трьох календарних днів повернути позикодавцеві частину позики у сумі, визначеній у п. 4.1 цього договору, у графіку платежів. У разі прострочення платежу, позичальник зобов'язується сплатити пеню (неустойку) у розмірі 1,6 % від суми невиконаного зобовязання за кожен день прострочення, починаючи із четвертого дня, від дати визначеної у графіку платежів.
Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Суд бере до уваги правову позицію про застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14, де вказано, що за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовими є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Суд бере до уваги розрахунок позивача ОСОБА_1 від 2 серпня 2017 року, відповідно до якого сума боргу, яка утворилася через невиконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань згідно умов договору позики від 14 червня 2016 року за період з 18 листопада 2016 року по 16 серпня 2017 року, складає 384 267 грн 18 коп., що становить 14 859, 52 доларів США (за офіційним курсом НБУ один долар США - 25, 8599 грн), і складається з:
- простроченої заборгованості в розмірі 153 091 грн 20 коп., що становить 5 920 доларів США, що відповідає семи платежам (частин позики) по 240 доларів США згідно графіка платежів за 14 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року, 14 січня 2017року, 14 лютого 2017 року, 14 березня 2017 року, 14 квітня 2017 року, 14 травня 2017 року та одному платежу у розмір 4 240 доларів США за 14 червня 2017 року;
- пені в розмірі 231 175 грн 98 коп., що становить 8 939, 52 США та розрахована наступним чином:
а) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 листопада 2016 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 27 010 грн 25 коп., що становить 1044, 48 доларів США (240 х 0,016 х 272), де 272 - кількість днів прострочення з 18 листопада 2016 року до 16 серпня 2017 року;
б) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 грудня 2016 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 24 031 грн 18 коп., що становить 929, 28 доларів США (240 х 0,016 х 242), де 242 - кількість днів прострочення з 18 грудня 2016 року до 16 серпня 2017 року;
в) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 січня 2017 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 20 952 грн 80 коп., що становить 810, 24 доларів США (240 х 0,016 х 211), де 211 - кількість днів прострочення з 18 січня 2017 року до 16 серпня 2017 року;
г) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 лютого 2017 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 17 775 грн 13 коп., що становить 687, 36 доларів США (240 х 0,016 х 179), де 179 - кількість днів прострочення з 18 лютого 2017 року до 16 серпня 2017 року;
е) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 квітня 2017 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 12 015 грн 59 коп., що становить 464, 64 доларів США (240 х 0,016 х 121), де 121 - кількість днів прострочення з 18 квітня 2017 року до 16 серпня 2017 року;
є) 1,6 % пені від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 травня 2017 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 9 036 грн 52 коп., що становить 349, 44 доларів США (240 х 0,016 х 91), де 91 - кількість днів прострочення з 18 травня 2017 року по 16 серпня 2017 року;
ж) 1,6 % від суми невиконаного зобов'язання в розмірі 240 доларів США, що вважається простроченим з 18 червня 2017 року згідно п. 5.1 договору позики та складає 105 260 грн 54 коп., що становить 4 070,40 доларів США (4 240 х 0,016 х 60), де 60 - кількість днів прострочення з 18 червня 2017 року до 16 серпня 2017 року.
Суд ураховує розрахунок позивача щодо обрахунку 3 % річних за період з 6 січня 2017 року до 16 серпня 2017 року, який складає 2 806 грн 7 коп., що становить 108, 51 доларів США (5 920 / 365 х 3 х 223 / 100), де 5 920 доларів США - загальна заборгованість (прострочена частина позики), що в гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору становила 147 814 грн 53 коп. та складається із простроченої частини одного платежу від 14-17 листопада 2016 року у розмірі 240 доларів США та виниклої заборгованості у розмірі 5 680 доларів США, що підлягала достроковому поверненню.
Крім того, встановлено, що в забезпечення виконання зобовязання щодо повернення коштів, переданих за договором позики від 14 червня 2016 року, між сторонами укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за номером 928, згідно умов якого відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку наступне нерухоме майно:
Обтяження нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі шляхом внесення відомостей про державну реєстрацію іпотеки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, що підтверджуєтьтся відповідними інформаційними довідками (а.с. 59-62).
Щодо вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки у спосіб, заявлений у вимозі, та встановлення початковї ціни продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, суд бере до уваги наступне.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
У відповідності до частин 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Суд бере до уваги правовий висновок про застосування ст. 33 Закону України "Про іпотеку", який міститься в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, де зазначено, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.
При зверненні стягненні на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" суд у своєму рішенні може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.
Відповідно до частин 6, 7 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Суд бере до уваги правовий висновок, який міститься в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-2284цс16, яким підтверджено алгоритм реалізації іпотечного (заставного) майна на підставі судового рішення.Зокрема, суд вказав, що положеннями частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; 2) опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; 6) початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до п. 7.4.15 договору іпотеки від 14 червня 2016 року передбачено право іпотекодержателя обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 58).
Встановлено, що у позивача ОСОБА_1 через неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 грошових зобов`язань за договором позики та розписки від 14 червня 2016 року виникло право звернутись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений у договорі іпотеки від 14 червня 2016 року.
Суд бере до уваги правовий висновок, який міститься в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1935цс15, де зазначено, що положеннями частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходить до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Відповідно до звіту про оцінку майна складеного в м. Вінниці 4 січня 2017 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9, яка є оцінювачем та оцінювачем з екпертної грошової оцінки земельних ділянок, на підставі здійснення оцінки, ринкового попиту та мети оцінки, складено висновок про те, що ринкова вартість об'єкту в цілому: житлового будинку, загальною площею 50,2 кв. м, з урахуванням земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташовані по вул. Б. Хмельницького, 11 в м. Бар Вінницької області, станом на 4 січня 2017 року, без урахування ПДВ становить 339 419 грн або по курсу НБУ станом на 4 січня 2017 року складає 12 483 долара США, в тому числі вартість земельних поліпшень, що являють собою житловий будинок без урахування земельної ділянки становить 202 442 грн та експертна грошова оцінка земельної ділянки становить 136 977 грн (а.с. 73-104).
З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку, що вимоги про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості на предмет іпотеки, визначений у договорі іпотеки від 14 червня 2016 року, шляхом надання прав іпотекодержателю ОСОБА_1 необхідних для продажу предмета іпотеки, передбачених чинним законодавством, та встановлення початкової ціни продажу на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності від 4 січня 2017 року, відповідно до якої загальна вартість предмета іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по вул. Б. Хмельницького, 11 в м. Бар Вінницької області, становить 339 419 грн, слід задовольнити.
Щодо вимоги про виселення відповідача ОСОБА_7 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки, зі зняттям з реєстраційного обліку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги з таких підстав.
Позивач ОСОБА_1 мотивує вказану вимогу тим, що у ст. 39 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 Житлового кодексу України - звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На виконання вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України іпотекодержателем надіслано іпотекодавцю вимогу про добровільне звільнення всіма мешканцями житлового будинку, який є предметом іпотеки, протягом місяця з дня отримання цієї вимоги відповідачем.
Встановлено, що ОСОБА_2 на час укладення договору іпотеки від 14 червня 2017 року була власником житлового будинку, що розташований по вул. Б. Хмельницького, 11 в м. Бар Вінницької області, який є предметом іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухомемайно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 51), зареєстрована та поживає за вказаною адресою, що підтверджується інформаційною довідкою Барської міської ради Вінницької області від 7 серпня 2017 року, та відповідно доданої позивачем довідки № 764, видана КП "Бар-благоустрій" до складу її сім'ї (зареєстрованих) входять її син ОСОБА_5 та мати ОСОБА_4 (а.с. 18).
В матеріалах справи містяться вимоги надіслані позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 28 листопада 2016 року (а.с. 16) та 22 лютого 2017 року (а.с. 69) про звільнення нею разом із зазначеними вище особами житлового будинку, який є предметом іпотеки.
Суд бере до уваги правовий висновок, який міститься в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16, у якому зазначено, що за змістом частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку" (далі Закон України "Про іпотеку") вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.
Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.
За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України "Про іпотеку", резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України.
Суд бере до уваги правовий висновок, який міститься в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, у якому зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненнями стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР).
Враховуючи те, що предмет іпотеки було придбано у власність ОСОБА_2 не за рахунок коштів за договором позики від 14 червня 2016 року, тому відповідач та інші особи, які зареєстровані та проживають у вказаному будинку, не можуть бути виселені зі спірного будинку без надання іншого житлового приміщення з урахуванням вимог, передбачених ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
А тому, суд стягує на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати понесені на оплату судового збору в розмірі 4 691 грн 73 коп. (а.с. 1, 42, 114, 115, 166).
На підставі ст. 192, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 530, ст. 533, ст. 536, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1046, ст. 1047, ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 7, ч. 1, 3 ст. 33, ч. 6, 7 ст. 38, ст. 39, ст. 40 Закону України "Про іпотеку", п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 "Про судове рішення в цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, правові висновки Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, від 1 березня 2017 року у справі № 6-2284цс16, від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1935цс15, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16, від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, правові позиції Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, керуючись статтями 10, 60, ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 88, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, ч. 3 ст. 208, частинами 1, 2 ст. 209, статтями 212-215, 218, 224-228, 233, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
Встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності від 4 січня 2017 року, відповідно до якої загальна вартість предмета іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по вул. Б. Хмельницького, 11 в м. Бар Вінницької області, становить 339 419 (триста тридцять дев'ять тисяч чотириста дев'ятнадцять) гривень.
В частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, із житлового будинку, що розташований по вул. Б. Хмельницького, 11 в м. Бар Вінницької області зі зняттям з реєстраційного обліку, відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судові витрати понесені при сплаті судового збору у розмірі 4 691 (чотири тисячі шістсот дев'яносто одна) грн 73 коп. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подачі апеляційної скарги на заочне рішення до Апеляційного суду Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення відповідач може оскаржити його до Апеляційного суду Вінницької області в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя