Провадження № 2/761/2461/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 14.11.2007 р. ОСОБА_1 як позичальником та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 1930/2007-ф. За умовами якого банк взяв на себе зобов»язання надати позичальнику грошові кошти у розмірі 27 000,00 доларів США, а позичальник має повернути грошові кошти ауітентними платежами до 11.11.2022 р. та сплатити проценти в розмірі 11,5% річних та виплатити банку одноразову комісію за розрахунки у розмірі 1% від суми кредиту. Кошти призначалась на споживчі цілі, отже зазначений кредит є споживчим. Під час укладання договору банком не було дотримано вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», положень постанови Правління НБУ № 169 від 10.05.2007 р. щодо надання усієї необхідної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - в письмовій формі. За таких обставин споживач не мав можливості оцінити і свідомо обрати кредитні ризики. Текст договору був наданий банком як безальтернативний, без можливості зміни його умов. Відповідач своєю практикою ввів в оману позивача , оскільки запропонував споживачу продукт без детальної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Додатковою угодою № 1 від 30.08.2010 року сторони внесли зміни до кредитного договору № 1930/2007-ф, виклавши його в новій редакції. Суму кредиту було зменшено, на позичальника покладено обов»язок щодо сплати додаткових комісій. При цьому знову було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також сторонами 20.06.2013 р. сторонами підписано додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору і у відповідності з ним з дня його підписання кредитний договір № 1930/2007-ф від 14.11.2007 р. діє з урахуванням змін та доповнень, викладених в цьому додатковому договорі та в частині, яка не суперечить останньому. Додатковим договором № 2 від 20.06.2013 р., а саме додатком № 1 до нього було визначено графік платежів за кредитом. Даний графік не відповідає вимогам п. 3.2. Правил, затверджених постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 р. оскільки також не передбачає вартості всіх сукупних послуг , таких положень не містить в собі і сам додатковий договір. Крім того, на момент підписання додаткового договору обов»язки банку щодо надання інформації, необхідної споживачу регулювались також Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, договір не відповідає і положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить в собі умови, які є несправедливими. Такими умовами є п. п. 3.2.16, 3.1.2 додаткової угоди № 1, п. 2.2., 2.2.1-2.2.3 додаткового договору № 2 - щодо підвищення % річних в разі несвоєчасного повернення позичальником кредиту, у випадку будь - якого порушення умов кредитного договору; нарахування відсотків за користування кредитом методом факт/360 - п. 2.4. додаткової угоди № 1 та п. 2.2.3.1 додаткового договору № 2; можливість вимагати дострокового повернення кредиту і при цьому споживач має право достроково повернути кредитні кошти у єдиному разі - за умови сплати комісії; встановлено право банку самостійно змінювати тарифи за кредитом, визначати і порядок (черговість) погашення кредит; здійснення страхування предмету іпотеки та життя позичальника виключно в страховій компанії акредитованій у банку; несення всіх кредитних ризиків позичальником у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України. Крім того, п.п. 3.39, 3.3.26 додаткової угоди № 1 до кредитного договору включено умови, які прямо обмежують права споживача , як то не отримувати кредити в інших банках, не надавати поручительств і гарантій, не авалювати векселі, не здійснювати внесків до статутних фондів та не відчужувати будь - які свої активи іншим чином, не обтяжувати будь - яке своє майно будь - якими зобов»язаннями тощо. Також, кредитний договір містить в собі умови щодо сплати позичальником комісій банку, природа яких та обґрунтованість не визначені. Зважаючи на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 203,215, 217 ЦК України представник позивача просить суд: визнати недійсними умови пунктів 2.4, 2.7.- 2.9., 2.13.,3.1.2., 3.2.7. - 3.2.12, 3.2.16., 3.3.9,3.3.19,3.3.26, 3.4.1, 1.1.3., 5.4., 7.4. додаткової угоди № 1 від 30.08.2010 р., умови пунктів 2.2., 2.2.1. - 2.2.3.1.,2.2.7., 3.1. - 3.4., 7.1. - 7.3. додаткового договору № 2 від 20.06.2013 року та в цілому кредитний договір № 1930/2007-ф від 14.11.2007 р. укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити, з підстав зазначених в позову.

Представник відповідача в судове засідання 09.08.2017 р. не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав належним чином засвідчені копії плану-графіку погашення кредиту згідно додаткової угоди та анкету-заяву позивача на отримання кредиту.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено і не заперечується сторонами, що 14.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є відповідач та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1930/2007-ф.

За умовами договору банк взяв на себе зобов»язання надати позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 27 000,00 доларів США на споживчі цілі.

В свою чергу за умовами зазначеного кредитного договору позичальник ОСОБА_1 взяв на себе зобов»язання повернути грошові кошти до 11.11.2022 року та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 11,5% річних.

Як свідчать надані докази 30.08.2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1930/2007-ф від 14.11.2007 р.

Також, 20.06.2013 року ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про внесення змін доповнень № 2 до кредитного договору № 1930/2007-ф від 14.11.2007 р.

Представник позивача зазначає, що пункти додаткових угод до кредитного договору та в цілому кредитний договір, оскільки вони не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також постанові НБУ № 168168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.07.2007 р.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В свою чергу за вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

НБУ в своїй постанові № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.07.2007 р. вказав, що банки зобов»язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією.

Також представник позивача зазначає, що всю необхідну інформацію для належної оцінки умов, а отже і свідомого обрання кредитних ризиків угоди, ОСОБА_1 не отримав. Текст договору був наданий позичальнику як безальтернативний, без можливості зміни його умов, без пояснення критеріїв, за якими обрано параметри кредитування зміст умов договору та їх наслідків для позичальника.

Крім того, представник позивача зазначає, що банком фактично порушені базові права споживача і введено в оману останнього щодо реальних умов укладення договору.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, в ньому наявна інформація щодо предмету договору, забезпечення повернення кредиту, порядку надання грошових коштів та сплати заборгованості, прав та обов»язків сторін, відповідальність сторін та звільнення від останньої, порядок врегулювання спорів.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору сторони зменшили розмір кредиту, визначили порядок його надання, сплати відсотків і комісій, встановили додаткові зобов»язання для позичальника.

В свою чергу додатковим договором про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору досягли згоди здійснити реструктуризацію заборгованості позичальника за кредитним договором № 1930/2007-ф та змінили умови кредитування.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. Або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 229 ЦК України,її першою частиною визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання з цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 20 зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Проте, як свідчать вищенаведені обставини, що їх встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1, як позичальник за кредитним договорм, був повідомлений та ознайомлений з усіма умовами договору, отримав необхідну інформацію для укладання договору, був обізнаний щодо всіх прав та обов"язків тощо.

При цьому під час розгляду справи не було отримано інформацію, яка свідчила б про те, що банком було введено введено позичальника в оману стосовно будь - яких умов кредитування.

Належним та допустимих доказів позивачем на підтвердження самих дій кредитора, що свідчать про обман позичальника щодо обставин, які мають суттеве значення для укладання угоди, відсутності можливості у позивача відмовитись від укладання угоди, отримано не було.

За таких обставин, підстави для задоволення вимог щодо визнання угоди, пунктів додаткових угод відсутні.

Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215,217,230,527, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя