Справа № 303/4388/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

09 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунця В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, про визнання договору недійсним та повернення майна власнику, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Татунець Владислав Вікторович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 жовтня 2016 року, -

встановила:

21.07.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мотивуючи наступним. 01.07.2014 був укладений договір, на підставі якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05.11.2015 у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_6 і ОСОБА_1 про визнання зазначеного договору недійсним і відшкодування шкоди було відмовлено, однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 указане рішення Мукачівського міськрайонного суду було скасоване, договір купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 було визнано недійсним, з ОСОБА_6 і ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування майнової шкоди 500,00 грн, моральної шкоди 10000,00 грн, а також по 695,01 грн з кожного на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Це рішення апеляційного суду оскаржене, ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.05.2016 постановлено зупинити виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 до закінчення касаційного провадження.

15.03.2016 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, при цьому, в договорі зазначено, що квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2012. Тобто, ОСОБА_3 не дочекавшись остаточного вирішення справи судом подарувала квартиру ОСОБА_4, чим порушено конституційне право власності ОСОБА_1, оскільки за договором купівлі-продажу від 01.07.2014 саме вона є власником квартири. Виконання рішення апеляційного суду зупинене, тому всі правочини, здійснені на підставі цього рішення, незаконні та недійсні.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 215, 216 ЦК України та інші норми законодавства щодо захисту права власності, законного майнового інтересу та щодо недійсності правочинів, позивач ОСОБА_1 просила:

визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_3 із ОСОБА_4 15.03.2016 і посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 216, недійсним;

зобов'язати ОСОБА_4 повернути зазначену квартиру ОСОБА_1 - її власнику згідно договору купівлі-продажу від 01.07.2014, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Овчинніковою І.В. за реєстровим № 407;

стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.10.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить його скасувати, позов - задовольнити. На обґрунтування скарги посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов, вказує на обґрунтоване пред'явлення позову як особою, яка має законний майновий інтерес щодо квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунця В.В., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду є справедливим, відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що на підставі договору від 04.10.2012, посвідченого цього дня приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 1528, ОСОБА_3 купила у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 і 10.10.2012 зареєструвала своє право власності на це майно (а.с. 13, 66-67).

01.07.2014 приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Овчиннікова І.В. посвідчила за реєстровим № 407 договір, за яким ОСОБА_3, від імені якої діяв представник ОСОБА_6, продала квартиру АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_1 (а.с. 11-12, 15).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05.11.2015 і задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 і ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків і моральної шкоди, договір купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 визнано недійсним, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування майнової шкоди 500,00 грн, моральної шкоди 10000,00 грн, а також по 695,01 грн з кожного на відшкодування витрат зі сплати судового збору (а.с. 19-26). Цим рішенням суду встановлено, зокрема, що оспорений правочин був вчинений внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 (ст. 232 ЦК України).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення (ст. 319 ч. 1 ЦПК України). Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання. Аналогічні положення щодо обов'язковості на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, із набранням законної сили рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 договір купівлі-продажу від 01.07.2014, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, втратив чинність.

15.03.2016 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, що їй належала на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 1528, договір дарування квартири посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М. за реєстровим № 216 (а.с. 8-10). Пунктами 1, 3, 4 договору дарування стверджується факт проведення нотаріусом до моменту укладення договору перевірки установленим порядком щодо права власності на квартиру дарувальника, обмежень, заборон відчуження квартири, прав третіх осіб на неї тощо, таких перешкод для укладання договору не було виявлено.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення, що набрало законної сили, здійснюється державною виконавчою службою відповідно до законодавства про виконавче провадження. Заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням (ст. 32 Закону № 606-XIV);

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 Закону № 1404-VIII).

За наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суддя-доповідач суду касаційної інстанції у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду (ст. 328 ч. 1 ЦПК України).

25.03.2016 представник ОСОБА_1 адвокат Татунець В.В. у зв'язку з оскарженням рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 склав заяву на адресу суду касаційної інстанції, якою просив постановити ухвалу про зупинення виконання указаного рішення апеляційного суду до розгляду справи по суті (а.с. 16-17).

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.05.2016 відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 і ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків і моральної шкоди, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 до закінчення касаційного провадження (а.с. 18).

За змістом процесуального інституту зупинення виконання рішення (ухвали) суду на стадії касаційного розгляду цивільної справи йдеться про зупинення реально можливих дій, спрямованих саме на фактичне примусове виконання рішення суду, на реалізацію результату вирішення передусім матеріальних, майнових, зобов'язальних вимог позову (стягнення коштів, вилучення майна, зобов'язання вчинити дії тощо). Тож зупинення виконання рішення апеляційного суду, про яке йдеться, стосується його виконання в частині задоволення вимог про стягнення коштів і даних про те, що всупереч такому зупиненню виконання рішення в цій частині провадиться примусовим порядком, у справі немає. Рішення апеляційного суду в частині визнання недійсним договору не є в розумінні закону таким, що виконується примусово із застосуванням заходів, передбачених для цього законом. Таке рішення апеляційного суду, оскільки набрало законної сили, тягне втрату чинності договором, що його визнано недійсним, відповідний правовий результат реалізується заінтересованою особою, яка на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними правами (зокрема, ст.ст. 11-13, 20 ЦК України).

Наведені обставини виключають обґрунтованість позову ОСОБА_1 з тих підстав, з яких він був заявлений. Із набранням відповідним судовим рішенням законної сили ОСОБА_3 управі була діяти відповідно до результату вирішення справи, власне факт оскарження цього рішення не міг слугувати перешкодою для реалізації нею як власником її прав, якими вона розпорядилася на свій ризик і розсуд (ст.ст. 202, 509, 316-319, 321, 328, 717 ЦК України, наведені вище та інші норми законодавства). На час укладання оспореного договору дарування ОСОБА_3 була власником відповідного нерухомого майна, натомість ОСОБА_1 не мала щодо нього цивільних прав, а також не мала законного цивільного інтересу в розумінні ст. 15 ч. 2 ЦК України, який би на час укладання договору дарування підлягав захисту і як такий перешкоджав би вчиненню правочину. Оскарження судового рішення саме по собі не може ототожнюватися із встановленим фактом наявності у особи законного цивільного інтересу, що підлягає судовому захисту.

Зрештою, ніщо в справі не свідчить про обізнаність ОСОБА_3 із фактом звернення представника ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції із заявою про зупинення виконання рішення апеляційного суду, окрім цього, таке звернення мало місце через десять днів після укладання договору дарування, а ухвала суддею суду касаційної інстанції про зупинення виконання судового рішення була постановлена через два місяці після цього. Тобто, обставин, на які посилається позивач як на підстави для визнання договору дарування недійсним, у будь-якому разі не існувало на час укладання цього договору.

За таких обставин, правових підстав ані для кваліфікації ОСОБА_1 власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2014, ані для визнання договору дарування від 15.03.2016 недійсним, ані для витребування квартири від ОСОБА_4 на користь позивача наразі немає. Суд першої інстанції правильно виходив із необхідності врахування чинного рішення суду та дійшов вірного висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 203, ст. 215 ч. 1, ст. 388 ч. 3 ЦК України, як для визнання правочину недійсним, так і для витребування майна на користь позивача. Суд вірно виходив із необхідності захисту цивільних прав відповідачів як сторін договору дарування та на відповідний момент власників нерухомого майна. Доводи апеляції законності та справедливості рішення суду не спростовують.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін. Поряд із цим, заінтересовані особи за наявності для того підстав не позбавлені права діяти передбаченим законом порядком відповідно до результату вирішення справи за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Татунець Владислав Вікторович, відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді