Справа № 466/190/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«27» липня 2017 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Донченка Ю.В.

при секретарях: Чепіль С.М., Бандуровського Т.Я.,

Піцик О.В., Шпак Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України в інтересах якого діє публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

у с т а н о в и в :

заступника прокурора Львівської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України в інтересах якого діє державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця», позивач, Залізниця), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), з позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше - відділ Держземагенства у м. Львові) про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування свої вимог посилаються на наступне, п.1.9 рішення Брюховицької селищної ради № 578 від 15.12.2005 року «Про надання дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок громадянам в смт. Брюховичі» ОСОБА_3 дано дозвіл на виготовлення технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Брюховицької селищної ради № 84 від 13.07.2006 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» (п.1.5) затверджено технічну документацію для видачі державного акту на право гласності на земельну ділянку і безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1367 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

В подальшому, на підставі затвердженої рішенням Брюховицької селищної ради технічної документації, ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований 21.08.2007 за № НОМЕР_4 кн.01-7.

Під час проведення ДТГО «Львівська залізниця» інвентаризації земель та виготовлення державних актів на право постійного користування землями залізничного транспорту встановлено, що на території смт. Брюховичі у смузі відведення залізничної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_4, яка передана останній на підставі вищевказаного рішення Брюховицької селищної ради. Площа перетину відведеної ОСОБА_4 земельної ділянки із смугою відведення залізниці складає 0,0426 га, що підтверджується викопіюванням з плану геодезичної зйомки смуги відведення земель залізниці ДТГО «Львівська залізниця» на проміжку від КМ9 до KM 10 в напрямку від станції Рудно до станції Підбірці, виготовленого ПП «Центр Ринкових Досліджень».

У зв'язку з наведеним, рішення Брюховицької селищної ради, суперечить чинному законодавству та порушує право ДТГО Львівська залізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху рухомого складу, а відтак є таким, що повинно бути визнано незаконним з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту. До складу цих земель входять землі, які є смугою і підведення залізниць, а саме, землі, надані під залізничне полотно та його влаштування.

Крім цього, ст. 68 Земельного кодексу України визначено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Вказані землі залізничного транспорту повинні утримуватись у належному санітарному стані, що передбачено ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт».

Згідно «Плану смуги відведення земель лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого Дорпроектом в 1962 році, ширина смуги відведення становить 45 м., натомість земельна ділянка відведена ОСОБА_4 починається на відстані 39,7 м. від осі колії.

Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полосы отвода», яка _ затверджена 30.01.1963 Міністерством шляхів сполучення СРСР, «Положение о землях предоставлених транспорту», затверджене постановою Ради народних комісарів СРСР від 07.02.1933 №50, «Об упорядочении отвода земель для железных дорог», затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року № 83 ) вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачались, а землі транспорту вважались землями спеціального призначення, які використовувались на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (постанова Центрального виконавчого комітету СРСР від 15.12.1928).

Оформлення прав органів шляхів сполучення на землі, що закріплювались за ними проводилось шляхом відведення за схемою згідно вищезазначених нормативних актів.

В подальшому при зміні законодавства та введенні інституту державних актів в Земельному кодексі України вимоги щодо їх оформлення поширювались тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалось отримання актів на існуючі на наявні у користуванні землі.

Відповідно до вимог ст. 49 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Проте, вилучення ділянки у встановленому порядку у ДТГО «Львівська залізниця» не проводилось.

Одночасно, позивач зазначає, що ДТГО «Львівська залізниця» не надавалось згоди на вилучення частини земельної ділянки та, як суміжним землекористувачем, не погоджувались зовнішні межі землекористування, що є обов'язковою складовою при виготовленні документації із землеустрою.

Відповідно до вимог п. «б» ч.4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Однак, Брюховицькою селищною радою прийнято незаконне рішення № 84 від 13.07.2006, яким передано у власність ОСОБА_4. частину земель Львівської залізниці. На підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Згідно із положенням п.5 постанови Верховної ради України № 562 від 18.12.1990 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу України» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки наданні їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української РСР "Про земельну реформу» визначено, що землекористувачі повинні до 01.01.2008 оформити право власності або право користування землею. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 у справі №5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право користування, визнані неконституційними. Таким чином оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного кодексу України, на землі, які фактично перебувають у користуванні Залізниці, не є обмеженими у часі.

ДТГО «Львівська залізниця» не втрачено право : землекористування на земельні ділянки, які виділені при будівництві та облаштуванні залізничного полотна.

При прийнятті оскаржуваного рішення і видачі на його підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку не враховано вищенаведені норми законодавства та порушено права ДТГО «Львівська зниця» на користування земельною ділянкою.

Згідно з вимогами п. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав - громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частина 1 ст. 155 Земельного кодексу України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на такі факти, просить постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати п.1.5 рішення Брюховицької селищної ради № 84 від 13 липня 2006 року "про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в с.м.т. Брюховичі" про затвердження технічної документації для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1367 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати державний атк на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 21.08.2007 року виданий ОСОБА_3 та державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку.

В судовому засіданні прокурор - Гарасимчук А.В. позовні вимоги підтримав в повному об'ємі, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник ПАТ «Українська залізниця» Кобко О.Л. позов підтримала, покликаючись на обставини викладені в ньому та долученому до справи письмовому поясненні.

Представник Брюховицької селищної ради Кубай Т.Є. в судовому засіданні позов не визнав, зіславшись на доводи, які викладені в долучених до справи письмовому запереченні від 25.07.2017 р.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні відносно задоволення позову заперечувала.

Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові (раніше - відділ Держземагенства у м. Львові) в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до п. 1.9 рішення Брюховицької селищної ради № 578 від 15.12.2005 «Про надання дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок громадянам в смт. Брюховичі» ОСОБА_3 дано дозвіл на виготовлення технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

13.07.2006 року п. 1.5 рішенням сесії Брюховицької селищної ради № 84 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» затверджено технічну документацію для видачі державного акту і безоплатно передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1367 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 в смт. Брюховичі.

В подальшому на підставі даного рішення Брюховицької селищної ради ОСОБА_3 21 липня 2007 року видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями представників відповідачів, долученими до справи письмовими доказами та ці обставини ніким з учасників процесу в судовому засіданні не оспорювались.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст. 321 Цивільного кодексу України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено можливі випадки для припинення права власності на землю, вичерпний перелік яких визначений у ст. ст. 140, 142, 143 Земельного кодексу України. При цьому, примусове припинення прав на землю здійснюється виключно у судовому порядку у випадках, визначених у ст. 143 Земельного кодексу України.

Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на:

- план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році;

- внутрішній акт, в якому зазначено, що під час проведення обстеження земель Залізниці від 07.10.2013 р. комісією у складі інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Кам'янка-Бузька дистанція колії» та інженера землевпорядника Брюховицької селищної ради встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на 10 км + 040 - 10 км + 103.5 з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м. від осі головної колії на відстані 37 м. знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3;

- платіжні документи про сплату земельного податку за користування землею.

При цьому, копію вищевказаного плану смуги відведення, який є проектно-технічною документацією, вважає головним доказом того, що права на користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» було порушено. На підтвердження цього надав копії рішень виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, від 29 березня 1949 року № 374 та від 3 липня 1962 року № 612.

Судом встановлено, що згідно інвентарної картки обліку основних засобів форми ОЗ-6 відокремленого підрозділу Кам'янка-Бузька дистанція колії - верхня будова колії Головної колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці була побудована та введена в експлуатацію 01.01.1958 року. Як правові підстави для побудови колії позивачем подані постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 та рішення від 29 березня 1949 року № 374. Проте постанова виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52 не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосуються іншої ділянки колії, а саме, по Городоцькому та Ів.Франківському районах. Рішення виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 29 березня 1949 року № 374 також не може бути підставою для виділення земельної ділянки Львівській залізниці по колії Рудно-Підбірці, оскільки стосується іншої ділянки колії, а саме, по Золочівському, Краснянському, Глинянському, Винниківському районах, а також Брюховицькому району в межах сіл Рудно та Водяни. Отже названі рішення, на думку суду, не стосуються земельної ділянки, яка заявлена в позові, а тому не можуть бути взяті судом до уваги. Інших рішень виконавчих органів влади про виділення земельних ділянок чи затвердження проектів відведення таких до часу введення в експлуатацію колії дільниця Рудно-Підбірці Львівської залізниці позивач не надав.

Що стосується рішення виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612 «Про додаткове розширення смуги захисних лісонасаджень Львівської залізниці напрямку Рудно-Підбірці», яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель учгоспу «Дублянський», саме по дільниці Рудно-Підбірці, і на яке покликається представник позивача, то з його назви і змісту вбачається, що План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці було розроблено дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році як додатковий проект про додатковий наділ землі. Вищевказане рішення підлягало затвердженню Радою Міністрів УРСР (п.3), однак затверджено не було та, крім цього, воно було відмінено 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області».

Зазначене дає підстави вважати, що колія Рудно-Підбірці Львівської залізниці на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на проміжку км 8 + 704 - км 8 + 756 м була побудована та введена в експлуатацію згідно іншого «Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого до 01.01.1958 року, і відповідно меншої площі на 24,82 га. Однак належних і допустимих доказів на підтвердження того, згідно якої саме документації Львівська залізниця в даний час користується земельною ділянкою на території с.м.т. Брюховичі, представником позивача суду не надано.

Внутрішній акт комісії від 07.10.2013 року, на який покликається позивач, також не може бути достатнім доказом по справі, оскільки не підписувався представниками сторін та третьої особи, він складений без участі відповідача ОСОБА_3, а отже є одностороннім та ніяким чином не підтверджує факт правомірності користування спірною земельною ділянкою позивачем. Представником Брюховицької селищної ради інженером-землевпорядником Кордюк А., він не погоджувався і не підписувався, а зауваження до нього були викладені в окремому порядку у листі № 1350 від 11.10.2013 року.

Посилання ДТГО «Львівська залізниця» на сплату земельного податку, на думку суду є непереконливим, оскільки така сплата не є категоричним доказом користування саме спірною землею. Так, у відповідній довідці зазначена лише загальна сума сплаченого податку позивачем та загальна площа об'єкту оподаткування.

Крім цього, на запит суду відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області було надіслано відповідь № 9-13-037-781/109-17 від 19.06.2017р., з якої вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,1367 за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у власності ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства(державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, № НОМЕР_4 зареєстрований 21.08.2007 р. в книзі записів 01-7 на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Брюховицької селищної ради № 84 від 13.07.2006 р.). Дана ділянка з 13.07.2006 р. по грудень 2013 року за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення і знаходиться у власності. Станом на грудень 2005 та липень 2006 року відносилась до земель смт. Брюховичі, не наданих у власність та користування. Категорія земель даної земельної ділянки станом на грудень 2005 року та станом на липень 2007 року не визначена.

Відповідно до листа відділу Держкомзему у м. Львові від 05.06.2015 року за №18-1323-0.2-2911/2-15 на адресу селищного голови смт. Брюховичі Процика О., копія якого долучена до матеріалів справи, відомості про площу земельної ділянки, яку охоплює смуга відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року на території смт. Брюховичі відсутні.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти.

Проте такі посилання мають містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів.

Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода».

Положення п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, містять прямі вимоги щодо обов'язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць.

Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

У самому ж рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» зазначено, що визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим.

У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 р. у справі «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 р. у справі «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності.

У вказаному вище рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» зазначено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже, визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 березня 2013 року у справі «Рисовський проти України», зокрема, вказано, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року та ін.) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому суд констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На думку суду, у разі вилучення частини спірної земельної ділянки у власника ОСОБА_10 буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Проте, позивач не навів обставин, за якими спірне рішення ради може бути визнано недійсним (незаконним), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України.

Відповідно до ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з ст. 65 цього ж Кодексу землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям.

Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Згідно ч. 1 ст. 122 цього Кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах смт. Брюховичі, а також те, що розмежування земель державної і комунальної власності в даному населеному пункті не проводилося, Брюховицька селищна рада мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України в інтересах якого діє публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити.

Доводи представників ПАТ «Українська залізниця», на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Керуючись ст.ст.10, 11, 58, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 9, 19, 41 Конституції України, ст. ст. 16, 21, 321, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 20, 65, 68, 79, 83, 84, 116, 122, 140, 141, 142, 143, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», п.1 ст. 6 Конвенції прав захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практикою Європейського суду з прав людини, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України в інтересах якого діє публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог - відділу Держгеокадастру в м. Львові про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити у зв'язку з його безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю. В. Донченко