АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», третя особа ОСОБА_3, про стягнення кошів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс», Публічного акціонерного товариства «Брокбізнес», третя особа ОСОБА_3, про стягнення кошів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 6 жовтня 2015 року в смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області з вини водія ОСОБА_3 мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого був пошкоджений його автомобіль «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1.

Постановою суду від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

ОСОБА_3 під час ДТП керував автомобілем «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_2, який належить Товариствe з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» і з яким ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах.

Страховою компанією «Брокбізнес» позивачу ОСОБА_2 було відшкодовано збитки в сумі 35000 грн. Проте, згідно висновку № 029/2 від 17.06.2016 року розмір завданого матеріального збитку власнику автомобіля

____________________________________________________________________

22ц/794/425/2017 р. Головуючий у І інстанції Олексюк Т.І.

Категорія 30 Суддя-доповідач Владичан А.І.

«Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 становить 65169 грн.

Також вказував, що внаслідок ДТП йому була завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв'язків, викликаних пошкодженням автомобіля, у психологічному стресі та душевних хвилюваннях, яку позивач оцінює у 5000 грн.

Згідно уточнених позовних вимог від 24 січня 2017 року позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» та Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 80 036,75 грн., яка складається з невідшкодованої суми коштів у відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, 31 867,75 грн. - вартість пошкодженого товару, 18 000 грн. - витрати на оренду транспортного засобу та заробітну плату водію, а також 5000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Танк Транс», ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», третя особа ОСОБА_3, про стягнення коштів в частині заявлених вимог про відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням товару, витрат на оренду транспортного засобу та заробітну плату водія, закрито у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» на користь ОСОБА_2 30 169 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 3000 грн. завданої моральної шкоди.

Вирішено питання щодо судового збору.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2017 року у позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення кошів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року, а провадження у справі закрити.

Свої доводи мотивує тим, що з позовної заяви та долучених до неї документів вбачається, що позов заявляється позивачем як фізичною особою-підприємцем, оскільки сам предмет позову випливає з факту зайняття ним господарською діяльністю.

До предмету позову входить сума матеріальних та моральних збитків, які були завдані ФОП ОСОБА_2 під час здійснення ним його господарської діяльності - здійснення роздрібної торгівлі м'ясом, під час перевезення ним вказаного товару. До матеріалів справи долучено його свідоцтво про державну реєстрацію, свідоцтво платника єдиного податку, договори та інші документи, що стосуються саме його господарської діяльності.

Вважає, що спір виник із господарських правовідносин, а тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Крім того, вважає незаконним рішення суду про стягнення з нього шкоди, завданої транспортному засобу, оскільки ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» у межах страхової суми як страховик є відповідальним за матеріальну та моральну шкоду, завдану потерпілому. Також необґрунтованим є розмір моральної шкоди, стягнутий з апелянта.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 6 жовтня 2015 року в смт. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого був пошкоджений його автомобіль «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1, який знаходиться у володінні ОСОБА_2.

Постановою суду від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно з вимогою ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_3 під час ДТП керував автомобілем «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_2, який належить Товариствe з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» і з яким ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах.

Належний ТОВ «Танк Транс» транспортний засіб «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_2 застрахований в СК «Брокбізнес» згідно поліса №АІ/7027748 від 14.04.2016 року.

Страховою компанією «Брокбізнес» ОСОБА_2 було відшкодовано 35000 грн.

Згідно висновку №029/2 від 17.06.2016 року розмір завданого матеріального збитку власнику автомобіля «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1, становить 65169 грн.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Танк Транс», ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», третя особа ОСОБА_3, про стягнення коштів в частині заявлених вимог про відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням товару, витрат на оренду транспортного засобу та заробітну плату водія закрито у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розглядаючи справу про стягнення кошів внаслідок пошкодження автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі, який виник між ОСОБА_2 та ТОВ «Танк Транс», ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», третя особа ОСОБА_3, є цивільно-правовим та належить до загальної юрисдикції.

На думку колегії суддів, такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частинами першою і другою статті 15 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарському суду підвідомчі справи між юридичними особами у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконання господарських договорів.

Згідно зі статтею 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 118 ЦПК України передбачено, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших.

Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, від 24 лютого 2016 року № 6-1009 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з позовної заяви, заяви про зміну позовних вимог та встановлено судом, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення коштів, понесених збитків, понесених у зв'язку із придбанням товару на підставі договору про надання послуг, договору користування торговельним місцем, договору поставки, укладених ним як фізичною особою - підприємцем, до іншої юридичної особи ТОВ «Танк Транс», ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», що дає підстави вважати, що спір в означеній частині фактично виник між юридичними особами, який підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Натомість, позовні вимоги про стягнення кошів у відшкодування шкоди, завданої ушкодженням автомобіля, пред'явлено ОСОБА_2 як фізичною особою, цивільно-правова відповідальність якого застрахована як фізичної особи, не випливають з господарських правовідносин при укладанні, зміні, розірванні і виконання господарських договорів.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 2 постанови №4 від 1.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки у спорах, що виникають із відносин відшкодування шкоди, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи, а також з урахуванням вимог статей 15-16, частини 2 статті 118 ЦПК при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа.

Наявність у матеріалах справи свідоцтва про державну реєстрацію, свідоцтва платника єдиного податку, договорів сама по собі не свідчить про наявність спору господарської юрисдикції.

Зважаючи на те, що спір про стягнення коштів внаслідок ушкодження автомобіля виник між фізичною та юридичною особами, він відповідно до ст.ст. 15,16 ЦПК України має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо визначення юрисдикції зазначеного вище спору є правильними, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду із закриттям провадження у справі відсутні.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо невідповідності стягнення шкоди вимогам законодавства та обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з пунктом 4 (абз. 2,3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

Встановлено, що автомобіль «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_2 належить ТОВ «Танк Транс».

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (статті 3, 5 вказаного Закону).

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Встановивши, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджено автомобіль позивача, сталася з вини ОСОБА_3, який згідно наказу №64-К від 27.07.2015 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Танк Транс» згідно з довідкою від 16.02.2017 року, та з урахуванням того, що ОСОБА_2 за домовленістю із страховиком було виплачено страхове відшкодування в розмірі 35000 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «Танк Транс» майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу.

Оскільки встановлено, що загальний розмір заподіяних ОСОБА_2 збитків внаслідок ДТП становить 65169 грн та враховуючи виплачену суму страхового відшкодування у розмірі 35 000 грн., розмір відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, яке сталося з вини працівника ТОВ «Танк Транс», становить 30169 грн.

Доводи апелянта про необхідність часткового стягнення суми збитків з ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» в межах страхового ліміту є безпідставними, оскільки додаткове рішення суду в частині зазначених позовних вимог апелянтом не оскаржується.

Колегія суддів також відхиляє апеляційні доводи щодо необґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення з ТОВ «Танк Транс» моральної шкоди частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що дорожньо-транспортною пригодою позивачу завдано моральну шкоду.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до підп. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував душевними стражданнями, вимушеними змінами у його житі, позбавлення можливості використовувати автомобіль.

На виконання зазначених вимог суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди у 3000 грн., виходячи із зазначених ним обставин, врахував вимоги розумності та справедливості, протиправність дій відповідача, характер та тривалість страждань, яких зазнала позивачка, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції врахував всі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 3000 грн на відшкодування моральної шкоди, а тому скарга в цій частині також задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Танк Транс» відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: