Справа №162/277/17
Номер провадження 2/162/116/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря Пилипчук Р.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ,-

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві позивачка ОСОБА_1 зазначила, що 14.02.1999 року уклала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано 09.01.2008 року. За час перебування в шлюбі з ОСОБА_4 придбали житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 Ствердила, що вказане будинковолодіння є спільною сумісною власністю її та її колишнього чоловіка ОСОБА_4, а тому просить поділити спільне майно колишнього подружжя, а саме: житловий будинок, що розташований за вказаною адресою, та визнати за нею в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частину даного житлового будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги із зазначених підстав підтримала повністю, просить їх задовольнити та повернути їй частину зайво сплаченого судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Не заперечувала того, що житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в 2005 році та право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4, з 2007 року позивач в ньому не проживає та не брала участі в обслуговуванні даного будинку, в 2008 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано та рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 01.12.2009 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом. Доповнила, що ОСОБА_1 з 2007 року жодним чином не відновлювала права на користування спірним майном. Подала заяву відповідача ОСОБА_4 про застосування позовної давності, а тому з цих підстав просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.02.1999 року по 09.01.2008 року, за період якого за сумісні кошти придбали житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано на відповідача, що підтверджується витягом з погосподарської книги № 3 за 2016 рік Великоглушанської сільської ради Любешівського району № 2698 від 18.11.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На теперішній час у позивача з відповідачем склались неприязні взаємовідносини, відповідач не визнає право власності позивача на частину будинку, у зв"язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, придбаного ними в період перебування в шлюбі.

Відповідачем по справі подано заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог, зазначаючи, що з 2007 року позивач в житловому будинку не проживає та не брала участі в його обслуговуванні, рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 01.12.2009 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, та з 2007 року по даний час жодним чином не відновлювала права на користування спірним майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строкупочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давностіпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальними для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу є саме момент, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Як було встановлено в суді позивач лише на початку 2017 року дізналась про оспорювання відповідачем її права на частину будинку у зв"язку з бажанням оформити її на їх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6. І лише в суді відповідач подав заяву про застосування позовної давності, хоча в суді визнав право позивача на частину будинку, не заперечив, що питання його поділу бувши подружжям не вирішувалось.

Покликання відповідача як на підставу для застосування позовної давності наступні обставини: її добровільне виселення з будинку у 2007 році, розірвання шлюбу у 2008 році, заочне рішення Любешівського районного суду від 01.12.2009 року про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, добровільний поділ спільного майна подружжя у 2007 році на думку суду не можуть слугувати належними доказами для застосування позовної давності у вирішенні даного спору.

Під час розгляду справи судом беззаперечно встановлено, що позивачка у 2007 році вибула зі згоди відповідача разом з дітьми на постійне проживання в інший населений пункт у зв"язку із створенням нової сім"ї та народженням дитини, з собою взяла свої речі, предмети повсякденного вжитку, зняття з реєстрації в судовому порядку не оспорювала, оскільки не вважала це порушення права власності на спільне майно подружжя, поділ спільного майна не проводився.

При дослідженні матеріалів цивільної справи № 2-350/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з переїздом на інше постійне місце проживання, встановлено, що ОСОБА_4 під час звернення до суду та під час розгляду справи в суді з метою заволодіння частиною майна колишньої дружини ОСОБА_1 приховав правовий статус будинку АДРЕСА_1 як спільного майна подружжя.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, застосування судом за заявою відповідача позовної давності за обставин, на які він вказує у заяві про застосування позовної давності від 27.04.2017 року на думку суду грубо порушить право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою не пропущений.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов"язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю.

Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, будинок з господарським та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як майно, набуте під час шлюбу.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з роз"ясненнями в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В силу ст. 355, ч. 3 ст. 372 ЦК України після поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що слід задовольнити позовну заяву, поділити спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даного житлового будинку.

Суд не вирішує питання виділу часток в натурі, оскільки позивач під час розгляду справи з такою вимогою не зверталась.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Також позивачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір" необхідно повернути частину зайво сплаченого судового збору у розмірі 496,84 гривень, який був сплачений нею 14.03.2017 року згідно квитанції № 0.0.724562572.1.

Керуючись ст.ст. 325, 355, 368, 372 ЦК України, ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71, 73 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна об"єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ задовольнити.

Поділити спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12720894, в рівних частках без виділу в натурі.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 12720894.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби в Любешівському районі повернути ОСОБА_1, з державного бюджету частину зайво сплаченого нею судового збору у розмірі 496 (чотириста дев"яносто шість) гривень 84 копійки згідно квитанції № 0.0.724562572.1 від 14.03.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Любешівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання ними копії цього рішення.

Головуючий: