АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/251/17 Справа № 201/3963/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи тим, що вони є рідними братом та сестрою, проте у свідоцтві про їх народження у відповідній графі відомості про батька відсутні.

Вказували, що їх батько ОСОБА_5 знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 матірю відповідача ОСОБА_2, який не було розірвано, проте ОСОБА_5 з 1950 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з їх матірю ОСОБА_7, від яких вони і були народжені.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно 32/200 частини домоволодіння за №79 по вул.Лабораторній в м.Дніпропетровську та Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як у свідоцтвах про їх народження немає запису, що померлий 28 березня 1978 року ОСОБА_5 є їх батьком, а також через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно.

В той же час 16 грудня 2015 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину, де зазначено, що йому перейшло у власність після смерті ОСОБА_5 32/200 частини спірного домоволодіння.

Посилаючись на те, що вони є дітьми померлого 28 березня 1978 року ОСОБА_5 та братом і сестрою відповідача ОСОБА_2, а тому мають право на частку спадкового майна, яке залишилось після смерті їх батька, просили суд ухвалити рішення, яким встановити, що померлий 28 березня 1978 року ОСОБА_5 є їх батьком та визнати за кожним із них окремо право власності в порядку спадкування на 32/600 частини домоволодіння за №79 по вул.Лабораторній у м.Дніпропетровську.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені частково. Встановлено факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_5, померлий 28 березня 1978 року, є рідним батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення суду в цій частині постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 вересня 2015 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було винесено постанову про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 28 березня 1978 року, оскільки у спадкоємців відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а також не підтверджено родинні стосунки спадкоємців з спадкодавцем (а.с.14).

Відповідно до свідоцтв про народження позивачів ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище «Шульгіна») та ОСОБА_4, матірю значиться ОСОБА_7, відомості про батька відсутні (а.с.9-10).

Як вбачається з довідок, виданих місцевим самоврядуванням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року №5080 та №5081, за однією адресою в житловому будинку в с.Братське по вул.Садова (без номера будинку) Дніпропетровського району Дніпропетровської області разом із ОСОБА_9 з 1960 року до дня його смерті 28 березня 1978 року були зареєстровані: дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_4, донька ОСОБА_10 (а.с.11,13).

На підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21 жовтня 1981 року Жовтневим районним відділом комунального господарства м.Дніпропетровська, по 32/100 частини житлового будинку №53 по вул.Лабораторній у м.Дніпропетровську належить ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (а.с.16).

Задовольняючи частково позовні вимоги та встановлюючи факт того, що померлий 28 березня 1978 року ОСОБА_5 є батьком позивачів, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості в цій частині.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За правилами ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Єдиним доказом на підтвердження позовних вимог стосовно встановлення факту того, що ОСОБА_5 є батьком позивачів, останніми були надані лише довідки Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року №5080 та №5081, в яких зазначено, що за однією адресою в житловому будинку в с.Братське по вул.Садова (без номера будинку) Дніпропетровського району Дніпропетровської області разом із ОСОБА_9 з 1960 року до дня його смерті 28 березня 1978 року були зареєстровані: дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_10 (а.с.11,13).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до актових записів про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4, останні народилися 10 березня 1959 року в с.Красний Яр Новоолександрівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. Батько дитини не зазначений.

28 березня 1978 року помер ОСОБА_5

За положеннями ст.53 КпШС походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно з положенням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 травня 1995 року №5, суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати.

На час виникнення спірних правовідносин діяла постанова Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", п.13 якої роз'яснювалось, що згідно ст.53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Частиною 1 ст.259 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Суд першої інстанції не вищевказане уваги не звернув та встановивши факт не навів обґрунтування цьому.

Колегія суддів звертає увагу на те, що особа, стосовно якої просять встановити факт батьківства, померла ще 28 березня 1978 року, а позивачі народилися у 1959 році.

Тобто колегія суддів позбавлена можливості отримати достатні докази, які достовірно підтверджують факт походження позивачів від померлого ОСОБА_12, а тому вважає Факт родинних відносин з померлим позивачами недоведеним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині позовних вимог про встановлення факту родинних відносин з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2016 року в частині встановлення факту родинних відносин, а саме факту того, що ОСОБА_5, померлий 28 березня 1978 року, є рідним батьком ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_13