03.08.2017 Єдиний унікальний № 371/471/17 Провадження № 2/371/365/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2017 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

з секретарем Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миронівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання права власності на майно, звільнення його з-під арешту,

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись на ті обставини, що 03 червня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу автомобіля, відповідно до якого відповідач передав йому автомобіль марки та моделі «MG 6», колір оранжевий, рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07.02.2013 в ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України. За автомобіль він сплатив 16900 дол. США, що еквівалентно на день укладення договору 135031 грн.

Відповідач склав розписку, відповідно до якої зобов'язався оформити нотаріальну довіреність на повне розпоряджання автомобілем та передачу автомобіля.

На виконання досягнутих домовленостей він у ПАТ «Укрсоцбанк» (UniCredit Bank) замість відповідача щомісячно вносив платежі в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 021АІІ, укладеним відповідачем 07.02.2013. Загальний розмір платежів склав 135031 грн.

На підтвердження факту купівлі автомобіля ними було складено розписки про те, що він вносив в касу ПАТ «Укрсоцбанк» замість відповідача грошові кошти в рахунок погашення кредиту за укладеним ним кредитним договором, відповідач передав йому автомобіль.

Зобов'язання за кредитним договором були виконані, тому кредитний договір та договір застави транспортного засобу, яким був спірний автомобіль, припинили дію.

Станом на 23 червня 2016 року будь який арешт чи заборона на відчуження зазначеного автомобіля були відсутні.

31 липня 2013 року відповідач склав довіреність, якою уповноважив його експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним йому автомобілем марки «MG 6».

Починаючи з 31 липня 2013 року автомобіль знаходиться у його володінні та користуванні. Переоформити автомобіль він не може, оскільки на нього державним виконавцем накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Про такі обставини він дізнався у березні 2017 року, коли звернувся до територіального сервісного центру регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області. Ним було з'ясовано, що постанова про арешт та заборону відчуження рухомого майна відповідача винесена Миронівським районним відділом державної виконавчої служби на підставі виконавчих документів про стягнення з відповідача заборгованості на користь ПАТ «Імексбанк».

Він є володільцем транспортного засобу автомобіля марки та моделі «MG 6», 2012 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, обслуговує та правомірно експлуатує зазначений транспортний засіб (на підставі довіреності), проте позбавлений можливості розпорядитися вказаним майном.

Оскільки на час накладення арешту на майно відповідача та оголошення заборони його відчуження автомобіль вже належав йому, то вважає, що арешт на автомобіль підлягає скасуванню.

Просив в судовому порядку визнати укладеним договір купівлі-продажу автомобіля від 03 червня 2013 року, підписаний ним та відповідачем; визнати за ним право власності на автомобіль марки та моделі «MG 6», колір оранжевий, рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 лютого 2013 року в ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України; виключити автомобіль з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів рухомого майна.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 17 липня 2017 року до участі у справі як другого відповідача залучено публічне акціонерне товариство «Імексбанк», та як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_5, яка звернулась до суду з відповідною заявою про участь у справі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені ним вимоги, в поясненнях послалась на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Зазначила, що накладення арешту на автомобіль перешкоджає позивачу здійснити його перереєстрацію.

Представник відповідача ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги визнав, підтвердив факт домовленості сторін про купівлю-продаж автомобіля та факт внесення позивачем коштів за укладеним його довірителем кредитним договором з ПАТ «Укрсоцбанк».

Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення, за змістом яких відповідач має заборгованість перед банком за кредитним договором, укладеним 28 січня 2013 року, зняття арешту з майна вважає неможливим до повного погашення заборгованості.

Представник відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явився, про розгляд справи третя особа була повідомлена належно.

Третя особа ОСОБА_5 та її представник в судове засідання не з'явились.

Враховуючи правила статтей 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності представника відповідача публічного акціонерного товариства «Імексбанк», представника відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Київської області та ОСОБА_5

Суд, заслухавши представників позивача і відповідача ОСОБА_4, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Заявлені вимоги про визнання права власності на транспортний засіб позивач обґрунтував набуттям права власності на нього за договором купівлі-продажу.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 07 лютого 2013 року власником автомобіля марки та моделі «MG 6», колір - оранжевий, рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, є відповідач ОСОБА_4 Автомобіль зареєстрований ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України.

За зазначеними позивачем і визнаними представником відповідача ОСОБА_4 обставинами, 03 червня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу автомобіля, відповідно до якого відповідач передав позивачу автомобіль марки та моделі «MG 6», колір оранжевий, рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07.02.2013 в ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України.

Продаж вчинено за кошти в сумі 16900 дол. США, що еквівалентно на день укладення договору 135031 грн. Вказану суму коштів позивач як покупець зобов'язався внести в касу ПАТ «Укрсоцбанк» замість відповідача на виконання умов кредитного договору № 021АІІ від 07 лютого 2013 року.

Відповідач склав розписку, відповідно до якої зобов'язався оформити нотаріальну довіреність на повне розпоряджання автомобілем та передачу автомобіля.

Дані обставини підтверджені даними доданих до позовної заяви договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного 03 червня 2013 року, розписки відповідача ОСОБА_4 від 23 червня 2013 року.

31 липня 2013 року відповідач склав довіреність, якою уповноважив позивача експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним йому автомобілем марки «MG 6».

Позивачем до матеріалів справи також додано розписки від 25 грудня 2013 року, 28 червня 2014 року, 22 січня 2015 року та 22 серпня 2015 року, складені ним та відповідачем, за змістом яких позивач вносив в касу ПАТ «Укрсоцбанк» замість відповідача грошові кошти в рахунок погашення кредиту за укладеним ним кредитним договором, відповідач передав йому автомобіль.

Згідно з положеннями статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до пункту 5.2. укладеного сторонами 03 червня 2013 року договір є укладеним з моменту його підписання та діє до реєстрації автомобіля покупцем в органах ВВНТПРЕД ЦБДР та АС при МВС України.

Майно може вважатися набутим правомірно, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 07 лютого 2013 року було вчинено запис про приватне обтяження на підставі договору застави транспортного засобу. Об'єктом обтяження є автомобіль марки та моделі «MG 6», номер шасі (кузова) НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. Обтяжувачем є ПАТ «Укрсоцбанк», боржником - ОСОБА_4

Вказане обтяження вилучено із реєстру 23 червня 2016 року.

10 червня 2013 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вчинено запис про приватне обтяження рухомого майна ОСОБА_4 на підставі договору про надання кредиту, укладеного ОСОБА_4 з АТ «Імексбанк» 28 січня 2013 року.

08 серпня 2016 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вчинено запис про публічне обтяження у виді арешту рухомого майна ОСОБА_4 Підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 липня 2016 року.

Така постанова винесена старшим державним виконавцем у виконавчому провадженні, відкритому 05 липня 2016 року на виконання виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Такі обставини підтверджені відомостями з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, які містяться у Витягах з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49831691 від 23 червня 2016 року та № 51862737 від 30 червня 2017 року, даними постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 липня 2016 року.

Спірний автомобіль з 10 червня 2013 року перебуває під обтяженням у виді застави, з 05 липня 2016 року перебуває під арештом.

Обтяження були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на час укладення договору з позивачем відповідачу було відомо про встановлену заборону відчужувати майно.

Установлено, що спірне майно було відчужене в період дії обтяження, зареєстрованого 07 лютого 2013 року на підставі договору застави транспортного засобу, укладеного з ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За положеннями статті 9 Закону предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком, в тому числі, випадку , коли обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження.

За положеннями статті 10 вказаного Закону у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Відповідно до частини 2 статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в частині 2 статті 17 Закону України «Про заставу».

Закон прямо покладає на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна; цей обов'язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди.

Відповідно до вимог частини 1 статті 203, частини 1 статті 15 ЦК України, частини 2 статті 17 Закону України «Про заставу» договір купівлі-продажу автомобіля, укладений під час перебування його в заставі, не можливо розцінювати як такий, що відповідає вимогам закону, якщо укладений без згоди заставодержателя. Покупець такого автомобіля не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені відомості про обтяження спірного автомобіля.

Факт, що відповідач як заставодавець мав право розпоряджатися заставленим майном без згоди заставодержателя, або отримав таку згоду не знайшов підтвердження в судовому засіданні. Докази на підтвердження даної обставини суду не надавалися.

За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що підписаний сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу відповідає вимогам законодавства.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Вимога позивача про визнання права власності на автомобіль не підлягає задоволенню.

Сторони зазначили, що автомобіль з 31 липня 2013 року перебуває у володінні та користуванні позивача.

Передача транспортного засобу, а також видача 31 липня 2013 року довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цей автомобіль отримала.

Згідно пункту 5.1. вказаного договору право власності на автомобіль у покупця виникає з моменту внесення оплати до каси ПАТ «Укрсоцбанк» замість продавця на виконання кредитного договору від 07 лютого 2013 року.

Заборгованість відповідача за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк», була погашена 23 червня 2016 року. Дані обставини підтверджені довідкою банку № 09.302-86/6420 від 23 червня 2016 року.

Факт внесення позивачем на виконання кредитного договору від 07 лютого 2013 року коштів до каси ПАТ «Укрсоцбанк» не підтверджений належними письмовими доказами. Надані позивачем копії розписок сторін, за змістом яких відповідач ОСОБА_4 визнає факт внесення позивачем ОСОБА_3 коштів на виконання умов укладеного ним кредитного договору, не є письмовими доказами, які безспірно підтверджують такий факт.

Позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу автомобіля вчинений зі згоди заставодержателя, ним внесено оплату його вартості до каси банку, автомобіль знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за відповідачем, тому правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України відсутні.

Судом враховується та обставина, що відповідач є боржником за декількома борговими зобов'язаннями, в тому числі кредитним, стягувачі за якими наголошують на тому, що угода укладена з метою уникнення відповідальності за борговими зобов'язаннями.

Порядок звільнення майна з-під арешту в рамках виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012.

Згідно частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

У спорах про звільнення майна з-під арешту підставою для звернення до суду є оспорювання правомірності включення конкретного майна до акту опису майна. Метою позову про звільнення майна з-під арешту є встановлення належності арештованого майна.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов'язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права.

В судовому засіданні на підставі поданих позивачем доказів не встановлено факту належності йому спірного автомобіля.

За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними.

На підставі викладеного, ст. ст. 11, 15, 16, 177, 202, 203, 207, 208, 328, 392, 509, 586, 655 Цивільного кодексу України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 17 Закону України «Про заставу», ст.ст. 9, 10, 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57- 60, 61, 64, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 224-226, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миронівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання права власності на майно, звільнення його з-під арешту залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук