АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4531/17 Справа № 202/6457/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Державної казначейської служби України на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про стягнення заробітку за час відсторонення від посади, стягнення витрат на правову допомогу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 19 квітня 2016 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська відносно неї було закрито кримінальну справу у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. Закриттю справи передувало майже п'ятнадцятирічне кримінальне переслідування за злочин, якого вона не скоювала. Кримінальна справа була порушена постановою прокурора м. Дніпропетровська Горностаєва М.О. 20 листопада 2001 року за ч. 2 ст. 165 КК України (в редакції 1960 р.). З часу порушення кримінальної справи відносно неї тривалий час застосовувались незаконні процесуальні дії, якими порушувалися її трудові, службові, житлові, пенсійні, майнові і інші особисті права, які завдали їй майнову та моральну шкоду. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування втраченого заробітку за час відсторонення її від посади старшого державного виконавця ВДВС Бабушкінського районного управління юстиції за період з 19.08.2002 року по 25.10.2005 року в сумі 19155,00 гривень; моральну шкоду в сумі 550400,00 грн.; витрати на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи у розмірі 155376,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 заробіток, втрачений внаслідок відсторонення від посади за період з 19.08.2002 року по 17.10.2005 року у розмірі 18469,66 грн., на відшкодування моральної шкоди 550400,00 грн.; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено, судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового про відмову в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 20 листопада 2001 року прокурором м. Дніпропетровська порушена кримінальна справа №69019046 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 165 КК України (в редакції 1960 р.) (а.с. 30 т.1).

10.06.2002 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А.В. обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_2

19.06.2002 року постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченка А.В. ОСОБА_2 притягнуто у якості обвинуваченої у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с.39-40).

19.06.2002 року постановою цього ж слідчого Кирпу В.П. відсторонено від посади старшого державного виконавця (а.с. 34 т.1).

16.09.2002 року суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська винесено постанову про попередній розгляд кримінальної справи відносно ОСОБА_2

28.03.2005 року постановою старшого помічника прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Козинець А.І. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2 з ч. 2 ст. 364 КК України на ч. 2 ст. 367 КК України (а.с. 59-60 т.1).

08.06.2005 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування (а.с.127-135 т.1).

10.04.2006 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А.В. складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України і справа направлена до суду.

16.06.2006 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування (а.с. 136-138 т.1).

27.04.2007 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Панченком А.В. складено новий обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України.

17.12.2007 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування (а.с. 139-141 т.1).

11.09.2008 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська Юдіним Я.В. складено новий обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України (а.с. 82-97 т.1).

23.12.2008 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування (а.с. 142-144 т.1).

Після скасування апеляційним судом Дніпропетровської області постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2008 року про направлення справи на додаткове розслідування, матеріали кримінальної справи направлені до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд зі стадії попереднього судового засідання, але в іншому складі.

17.01.2012 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 було визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної виконавчої влади строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування основного з іспитовим строком на 1 рік (а.с. 145-153 т.1).

24.04.2012 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2012 року скасовано, кримінальна справа направлена на новий розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в іншому складі суду (а.с. 155-163 т.1).

18.06.2014 року постановою прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Калугіна Є.П. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2 з ч. 2 ст. 367 КК України на ч. 3 ст. 365 КК України (а.с. 101-111 т.1).

26.06.2014 року ухвалена постанова прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська Калугіна Є.П. про відмову від обвинувачення з мотивів відсутності спеціального суб'єкту злочину (а.с. 112 т.1).

26 червня 2014 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська закрито провадження у справі у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення з мотивів відсутності суб'єкту злочину (а.с. 113 т.1).

26.05.2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2014 року скасовано з мотивів неналежного закриття справи і кримінальна справа направлена на новий розгляд (а.с. 114-116 т.1).

31.03.2016 року постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Михайлова О.М. змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_2 (а.с. 118-124 т.1).

15.04.2016 року ухвалена постанова прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Михайлова О.М. про відмову від обвинувачення з мотивів відсутності в діях складу злочину (а.с. 20-22 т.1).

19 квітня 2016 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, закрито у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний відносно обвинуваченої ОСОБА_2, скасовано ( а.с.15- 19 т.1).

За змістом ст. 1176 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу підписки про невиїзд, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Згідно п.1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ст. 2 зазначеного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно п.п. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються)

заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; моральна шкода.

У частинах 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Необхідно звернути увагу, що відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Враховуючи викладене, встановивши, що ОСОБА_2, у зв»язку з кримінальним переслідуванням була відсторонена від посади старшого державного виконавця з 19.08.2002 року наказом начальника відділу ДВС Бабушкінського РУЮ від 19.08.2002 року за №3-к, а наказом №1568-к від 25.10.2005 року начальника Дніпропетровського обласного УЮ позивачка була допущена до роботи з 17.10.2005 року; правильно здійснивши розрахунок розміру не отриманої позивачкою заробітної плати за час її відсторонення від роботи, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачці не отриманої за вказаний період заробітної плати та ухвалив законне рішення про стягнення з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача заробітку, втраченого внаслідок відсторонення від посади за вказаний період у розмірі 18469,66 грн., що відповідає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Крім того, місцевим судом встановлено, що понад чотирнадцять років позивач перебувала під слідством, не мала можливості виїхати за межі України, була позбавлена права вільно пересуватись; більш ніж на три роки ОСОБА_2 була відсторонена від роботи (посади) у виконавчій службі на посаді державного виконавця, де працювала з 1996 року (а.с. 197 т.1), що руйнувало її душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для неї уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв'язків.

Вказаними вище діями порушувались конституційні права ОСОБА_2, передбачені, зокрема, статтями 33 та 43 Конституції, в яких закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а також кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд, врахувавши характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням її правами, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, - дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, на користь позивача моральної шкоди в розмірі 550400,00 грн.

Доводи Державної казначейської служби України щодо непогодження з розміром присудженої до стягнення моральної шкоди у сумі 550400,00 грн., в зв'язку з відсутністю в матеріалах справи доказів заподіяння такої шкоди, - є необґрунтованим, оскільки місцевим судом при визначенні розміру відшкодування правильно встановлено період перебування позивача під слідством та судом, правильно враховано характер, ступінь, тривалість душевних переживань, свавільне нехтування конституційними правами громадянина України. При визначенні розміру моральної шкоди місцевий суд виходив із засад справедливості, співмірності. Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди не суперечить викладеним вище вимогам Закону та є достатньою і необхідною сатисфакцією за спричинені позивачу душевні страждання.

Колегія звертає увагу, що самі лише факти неправомірного перебування особи під слідством і судом, відсторонення від роботи є достатніми доказами спричинення позивачці глибоких душевних страждань та наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Суд звертає увагу, що рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись положеннями ст. 88 ЦПК України, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», витрати щодо сплати судового збору правильно віднесені місцевим судом за рахунок держави.

Таким чином, приймаючи до уваги положення ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді