АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4268/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та відшкодування збитків.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 18 листопада 2011 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2013 року встановлено також факт їх проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно. В період з серпня 2006 року по лютий 2007 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 договори позики:

-договір №01/06 від 14 серпня 2006 року, за яким ОСОБА_1 отримав 1 760 000 грн., що на час укладання договору складало 350 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №02/10 від 09 жовтня 2006 року за яким ОСОБА_1 отримав 918 000 грн., що на час укладання договору складало 180 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №03/12 від 07 грудня 2006 року за яким ОСОБА_1 отримав 1 102 000 грн., що на час укладання договору складало 220 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №04/02 від 01 лютого 2007 року за яким ОСОБА_1 отримав 801 000 грн., що на час укладання договору складало 160 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

Додатковими договорами сторони продовжили строк повернення позики до 31 грудня 2017 року. 14 жовтня 2013 року відповідачі уклали договір про припинення зобов'язань за договором позики за умовами якого зобов'язання ОСОБА_1 по поверненню боргу припинено в зв'язку з внесенням останнім коштів на поточний рахунок КТ «Концерн Райський уголок» для фінансування витрат спільної діяльності від імені ОСОБА_4.

Вважала, що вказані правочини є недійсними, оскільки вона, як дружина, своєї згоди на укладення зазначених правочинів не давала, вони виходять за межі дрібних побутових.

У зв'язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір позики №01/06 від 14 серпня 2006 року на загальну суму 1 760 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США; визнати недійсним договір позики №02/10 від 09 жовтня 2006 року на загальну суму 918 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США; визнати недійсним договір позики №03/12 від 07 грудня 2006 року на загальну суму 1 102 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США; визнати недійсним договір позики №04/02 від 01 лютого 2007 року на загальну суму 801 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США; визнати недійсним угоду про припинення зобов'язань, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 14 жовтня 2013 року та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в сумі 24 678 247 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_4 позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Представник ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 травня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір позики №01/06 від 14 серпня 2006 року на загальну суму 1 760 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 350 000 доларів США. Визнано недійсним договір позики №02/10 від 09 жовтня 2006 року на загальну суму 918 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 180 000 доларів США. Визнано недійсним договір позики №03/12 від 07 грудня 2006 року на загальну суму 1 102 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 220 000 доларів США. Визнано недійсним договір позики №04/02 від 01 лютого 2007 року на загальну суму 801 000 грн., що по курсу НБУ еквівалентно 160 000 доларів США. Визнано недійсним угоду про припинення зобов'язань, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 14 жовтня 2013 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 24 678 247 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь позивачки судовий збір в розмірі 6 090 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що позивачкою пропущено строк позовної давності, судом не встановлено джерела походження грошових коштів, які були предметом оскаржуваних правочинів. Крім того, рішення суду про встановлення факту спільного проживання позивачки з ОСОБА_4 набуло законної сили лише 11 квітня 2013 року і не може бути підставою для визнання правочинів недійсними, вказаним рішенням не встановлено належність майна на праві спільної власності.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, передані ОСОБА_4 за договором позики ОСОБА_1, є спільною сумісною власністю, тоді як згоди на їх розпорядження позивачка не надавала, що є підставою для визнання угод недійсними та повернення коштів.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що в період з серпня 2006 року по лютий 2007 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 договори позики:

-договір №01/06 від 14 серпня 2006 року, за яким ОСОБА_1 отримав 1 760 000 грн., що на час укладання договору складало 350 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №02/10 від 09 жовтня 2006 року за яким ОСОБА_1 отримав 918 000 грн., що на час укладання договору складало 180 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №03/12 від 07 грудня 2006 року за яким ОСОБА_1 отримав 1 102 000 грн., що на час укладання договору складало 220 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

-договір №04/02 від 01 лютого 2007 року за яким ОСОБА_1 отримав 801 000 грн., що на час укладання договору складало 160 000 доларів США строком до 31 грудня 2015 року;

Додатковими договорами сторони продовжили строк повернення позики до 31 грудня 2017 року.

14 жовтня 2013 року відповідачі уклали договір про припинення зобов'язань за договором позики за умовами якого зобов'язання ОСОБА_1 по поверненню боргу припинено в зв'язку з внесенням останнім коштів на поточний рахунок КТ «Концерн Райський уголок» для фінансування витрат спільної діяльності від імені ОСОБА_4.

Ні ОСОБА_4., і ОСОБА_1 ці договори не оспорювали.

На час укладання договорів позики ОСОБА_3 та ОСОБА_4. в зареєстрованому шлюбі не знаходились, шлюб вони зареєстрували 18 листопада 2011 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2013 року встановлено факт їх проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно.

Частиною 1 ст.74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_3 вказувала, що вказані правочини є недійсними, оскільки вона, як дружина, своєї згоди на укладення зазначених правочинів не давала, вони виходять за межі дрібних побутових.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Отже, на час укладання спірних договорів ОСОБА_3 та ОСОБА_4. в зареєстрованому шлюбі не знаходились, а факт їх проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно встановлено рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2013 року.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Відповідно до ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах №1622цс15 від 07.10.2015 року, №6-1912цс15 від 27.01.2016 року, №6-17цс17 від 22.02.2017 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними і задоволенню не підлягають, оскільки на час укладання спірних договорів ОСОБА_3 не була дружиною ОСОБА_4, а факт їх проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно встановлено тільки рішенням суду 01 квітня 2013 року.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вимоги ст..88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 699 грн.

На підставі наведеного та керуючись п.2 ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 травня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та відшкодування збитків - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 699 грн. (шість тисяч шістсот дев'яносто дев'ять гривень).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді