Справа 206/1797/17
Провадження 2/206/690/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" серпня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справ;, за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлової Тетяни Євгенівни, Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м.Дніпрі ради в особі Управління-служби у справах дітей, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в:

04 квітня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», був укладений Кредитний договір № DNPHGK, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 56 837,23 долари США, з яких 50 000 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки: 1 500 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 258,79 доларів США для сплати страхового платежу за договором страхування майна; 226,44 долари США за договором особистого страхування; 4 852,3 долари США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених договором, на термін до 08 жовтня 2018 року зі сплатою за користування кредитом 1,25 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 відсотків від суми вказаного кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64 відсотки річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 договору кредиту, із періодом з 10 по 17 число кожного місяця. В забезпечення виконання умов Кредитного договору від 08 жовтня 2008 року 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено Договір іпотеки квартири за яким ОСОБА_4 надав в іпотеку свою власність - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною про що в книзі реєстрації зроблено запис під № 2155. Зазначена квартира на підставі ст.60 СК України, згідно договору купівлі - продажу ВКТ № 598471 від 09.10.2000 року є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка є його матір'ю. Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року укладено без дозволу органу опіки та піклування, тому порушено право неповнолітнього, на той час та на законне право на житло. Про порушення свого права він дізнався з довідки Самарської районної у місті Дніпрі ради від 28.02.2017 року № 2-20/305. Отже, спір щодо захисту прав дітей під час укладення договору іпотеки, стосується порушеного права користування житловим приміщенням на той час його неповнолітнього ОСОБА_5 та ґрунтується на документальній підставі, а саме: довідка про склад сім'ї, довідка Самарської районної у місті Дніпрі ради, Свідоцтво про шлюб, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та на законі (стаття 405 ЦК України). На час укладення іпотечного договору, у квартирі, яка є предметом цього договору проживав він неповнолітній, у зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування на його укладення був потрібен. Спірний договір іпотеки квартири передбачає можливість звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки (квартири) у випадку невиконання, або неналежного виконання умов кредитного договору іпотекодавцем, що призведе до порушення його права. Тобто, до звуження існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав інтересів дитини щодо житлового приміщення.

На підставі викладеного просить суд визнати недійсним Договір іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Тетяною Євгенівною, за реєстром № 2155 від 09 жовтня 2008 року, оскільки при його укладенні було порушено цивільне право позивача. Судові витрати покласти на відповідачів (а.с.3-8, 90-94).

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Пояснив, що квартира була куплена частково за кредитні кошти. На час придбання квартири в ній вже проживали ОСОБА_4 з сім'єю. Тобто в квартирі мешкав і неповнолітній на той час позивач. Дозволу органу опіки при укладенні договору іпотеки не було. При оформленні документів була надана довідка в якій зазначено, що неповнолітній там не проживає.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Раєвський В.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити.

Також від представника відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Раєвського В.В. до суду надійшли письмові заперечення проти позову в яких він зазначає, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Позивач в квартирі зареєстрований не був. Крім того підписуючи договір іпотеки ОСОБА_4 у п. 12 договору підтвердив, що на момент підписання договору іпотеки предмет іпотеки не є спільною власністю, може бути відчужений, відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб навіть тих, що не зареєстровані в законному порядку. Нотаріус та банк не міг знати про те, що в житловому будинку зареєстровані діти, оскільки з наданих документів цього не вбачалося. Крім того отримання дозволу органу опіки на укладення договору іпотеки входить до обов'язків батьків неповнолітніх дітей, а не банку. Такого ж висновку дійшов і ВССУ та ВСУ у своїх постановах (а.с.78-80).

Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлова Тетяна Євгенівна в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома.

Від представника третьої особи Управління-служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за їх відсутності та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.100).

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Третя особа ОСОБА_5, яка також була допитана у якості свідка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що коли оформляли кредит вони не знали про необхідність надавати довідку про проживання неповнолітньої дитини. Дитина мешкає в квартирі з вересня 2008 року. Вона розлучилася з батьком позивача у 1998 році. Син не міг мешкати з батьком, а мешкав з нею.

Представник третьої особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Петрушевська І.О. в судовому засіданні залишила питання на розсуд суду та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Також представник третьої особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Петрушевська І.О. надала до суду письмові пояснення в яких зазначає, що Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області є неналежною третьою особою у даній справі, залучення якої жодним чином не обґрунтовано позивачем. Позивачем необґрунтовано заявлено вимоги до Державної реєстраційної служби Міністерства юстиції України щодо зобов'язання Державної реєстраційної служби Міністерства юстиції України виключити з реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна запис про іпотеку за реєстром № 2155 від 09 жовтня 2008 року і запис про заборону відчуження № 2156 від 09 жовтня 2008 квартири 17, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4, оскільки не відноситься до їх повноважень (а.с.67-72).

Представник третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, допитавши свідка, суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки квартири в забезпечення виконання його зобов'язань по кредитному договору від 09.10.2008р. № DNPHGK. Відповідно до умов якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2008р. (а..с.14-18).

В п. 12 цього договору іпотекодавець засвідчив, зокрема, що на момент укладення цього договору: предмет іпотеки не знаходиться в іпотеці третіх осіб, він має право відчужувати предмет іпотеки, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення, предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Договір іпотеки підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2156.

З відповіді Самарської районної у м. Дніпрі ради від 28.02.2017 року № 2-20/305 вбачається, що Самарською районною у м. Дніпрі радою та управлінням-службою у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради не надавався дозвіл на укладення договори іпотеки квартири від 09 жовтня 2008 року по АДРЕСА_1 (а.с.19).

20 квітня 2001 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 від 20 квітня 2001 року, актовий запис № 75 (а.с.29).

З паспорту позивача ОСОБА_1, 28 березня 1994 року серії НОМЕР_2 вбачається, що він зареєстрований у АДРЕСА_1 з 04 грудня 2009 року (а.с.11-13).

Як вбачається з паспорту ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вони зареєстровані зареєстрований у АДРЕСА_1 з 04 грудня 2009 року (а.с.21-28).

Відповідно до довідки № 1019 від 13 березня 2017р. про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб АДРЕСА_3 зареєстровані уповноважений власник ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5, донька ОСОБА_9, 2001р.н. та син ОСОБА_5 - ОСОБА_1, 1994р.н. (а.с.20).

Таким чином, на час укладання спірного договору (09.10.2008 року) позивач ОСОБА_1 за даною адресою в установленому законом порядку зареєстрований не був.

Право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_4 з 11 листопада 2008 року на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2008р. (а.с.30-32).

З відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 15 березня 2017 року № 39/01-21 вбачається, що справи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлової Т.Є. знаходяться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області. Проте супровідних документів при договорі іпотеки від 09 жовтня 2008 року за реєстровим № 2155 в наряді договорів іпотеки документи, нв підставі яких посвідчувався договір відсутні (а.с.35).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами, суд доходить до наступного.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.ч. 4,5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Позивач ОСОБА_1, який на час укладання спірного договору був неповнолітнім, не мав і не має права власності на квартиру АДРЕСА_4. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надані дані про місце реєстрації неповнолітнього ОСОБА_1 станом на час укладення іпотечного договору, а офіційно зареєстроване право його користування було в 2009 році.

Доводи представника позивача, що неповнолітній ОСОБА_1 на час укладання договору іпотеки фактично проживав у квартирі є безпідставні та не доведені в судовому засіданні, як того вимагає ст. 60 ЦПК України.

Як вказує Верховний Суд України у Постанові від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15 та Постанові від 22.06.2016 у справі № 6-1024цс16 при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21.12.2010), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною.

Також висновку дійшов і Верховний Суд України у Постанові від 10.07.2017 року по справі № 757/5273/16-ц.

Крім того, що іпотекодавець ОСОБА_4, укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача спірної квартири в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; при цьому, установивши.

Також слід зазначити, що підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилається на факти порушення його майнових прав внаслідок укладення такого договору.

У Постанові від 20.01.2016 у справі № 2940цс15 Верховний Суд України, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 09.10.1979 в справі Ейрі (п.24), рішення від 13.05.1980 в справі Артіко проти Італії (п.35), рішення від 30.05.2013 у в справі Н.Михайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Верховний Суд України також зробив висновок про те, що порушення особою умов кредитних договорів та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітньої особи на збереження саме цієї квартири як місця його проживання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 131, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подасться до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков