АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати за ними право власності відповідно на 3/5 та 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 та витребувати вказану квартиру у вищевказаних частках на їх користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 Також просили скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 02.06.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №RML-008/414/2006. В якості забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 06.06. 2006 року було укладено договір іпотеки №РRML-008/414/2006, за яким в іпотеку було передано АДРЕСА_2.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2012 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/5 частин вказаної квартири, а за ОСОБА_1 - на 2/5 її частини.

12.11.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 02.06.2006 р. №RML-008/414/2006 в розмірі 953 850 грн. 12 коп. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06.06.2006 р. №РRML-008/414/2006, а саме на АДРЕСА_5, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.

В подальшому, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., було здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_5

15.09.2014 р., на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., було здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3

Оскільки квартира вибула з володіння позивачів на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року, яке в подальшому було скасоване, у відповідності до ч.1 ст.388, 392 ЦК України просили позов задовольнити.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є добросовісним набувачем вказаного майна, оскільки набула його у власність за відплатним договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була воля на відчуження майна.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюють її право власності на спірну квартиру, у відповідності до положень ч.1 ст.15, ст.392 ЦК України просила зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в частині вимоги про скасування державної реєстрації права власності закрито.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 123,80 кв.м., житловою площею 65,40 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/5 частини вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 123,80 кв.м., житловою площею 65,40 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2/5 частини вказаної квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції неповністю з'ясував істотні обставини справи, виніс рішення без урахування думки ОСОБА_3, яка не змогла з'явитись до суду з об'єктивних причин, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначив, що волевиявлення позивачів на укладення кредитного та іпотечного договорів було вільним та відповідало їх внутрішній волі. При укладенні договору ОСОБА_1 погодився з правом банку на звернення стягнення на іпотечне майно у разі невиконання позичальником умов кредитного договору. ОСОБА_2 надала згоду на передачу майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, в іпотеку банку. У 2014 р. остання надала письмову згоду ОСОБА_4 на відчуження спірного майна.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9, позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали даної справи та справи №757/28035/13-ц, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою вибуття квартири з володіння її власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване. Вибуття квартири з власності позивачів поза їх волею є підставою витребувати це майно від кінцевого власника майна, незважаючи на обставини набуття майна кінцевим набувачем.

З огляду на доведеність обставин вибуття майна поза волею власників, які права позивача не порушили, суд першої інстанції відмовив в задоволенні зустрічного позову.

При цьому суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду України, зроблені у справах №6-146цс13 від 16 квітня 2014 року та №6-52цс14 від 11 червня 2014 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №RML-008/414/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в загальному розмірі 110 000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 11% річних строком до 02 червня 2021 року.

Для забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки від 06 червня 2006 року №РRML-008/414/2006, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_3.

У пункті 4.2 договору іпотеки сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

02 червня 2006 року ОСОБА_2, згідно ч.2 ст.65 СК України, дала свою згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_1 кредиту, а також на надання в іпотеку сумісно набутої під час перебування в шлюбі квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2012 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/5 частин квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 - на 2/5 її частини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2013 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаним рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 96 728,55 доларів США, що станом на 25.09.2012 р. еквівалентно 773 151,30 грн. та 59 793,71 грн.

Вказане судове рішення боржниками виконано не було.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ОТП Банк» 07 листопада 2013 року надіслало ОСОБА_1 вимогу щодо повернення заборгованості у розмірі 111 077,55 доларів США та 59 623,97 грн.

12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором №RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором відмовлено.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 02 червня 2006 р. №RML-008/414/2006 в розмірі 953 850 грн. 12 коп., за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_3, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за яким іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на належну іпотекодавцю квартиру АДРЕСА_4.

12 вересня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язання останнього за договором позики від 12 вересня 2014 року, за умовами якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_3.

15 вересня 2014 року ОСОБА_6 відступила ОСОБА_3 права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 12.09.2014 р. за реєстровим №682.

15 вересня 2014 року між ОСОБА_5 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за яким іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на належну іпотекодавцю квартиру АДРЕСА_3. Укладення цього договору є підставою для припинення зобов'язань за договором позики та припинення договору іпотеки, у зв'язку з повним виконанням зобов'язань між сторонами.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 02 червня 2006 р. №RML-008/414/2006 в розмірі 953 850 грн. 12 коп., за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_3, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 р. рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції слугувало те, що у його резолютивній частині не було зазначено складових загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателем з вартості предмета іпотеки; початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації; не з'ясовано чи є згода між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Ухвалою Печерського суду районного м. Києва від 23 лютого 2016 року вказаний позову залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Судом встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Передаючи спірну квартиру в іпотеку банку ОСОБА_1 погодився, що іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення, зокрема, такої обставини, як несплата іпотекодавцем іпотекодержателеві будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі.

Так, у п.6.2 договору іпотеки сторони погодили, що у випадку непогашення іпоттекодавцем боргових зобов'язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов'язань, вказаному в іпотечному повідомленні.

Укладаючи договір іпотеки останній усвідомлював, що в разі невиконання ним будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк може звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім цього, при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, ОСОБА_2 проти позову не заперечувала.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в діях ОСОБА_1, ОСОБА_2, пов'язаних із передачею спірного нерухомого майна в іпотеку банку, який мав право в разі невиконання зобов'язання отримати борг за рахунок іпотечного майна, була наявна воля на передачу такого майна іншій особі, що унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Вказаний висновок не суперечить правовим висновкам, зробленим в постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року та від 11 червня 2014 року ( справи №6-146цс13, №6-52цс14), оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від обставин даної справи та не стосуються дій, пов'язаних з передачею спірного нерухомого майна в іпотеку банку.

Верховний Суд України в постанові від 27 квітня 2017 року у справі №6-2894цс16 відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 330, 388 ЦК України, постановленої у справі з подібними правовідносинами.

Так, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про витребування майна з володіння відповідачів, суд касаційної інстанції виходив з того, що в діях, пов'язаних з передачею спірного нерухомого майна в іпотеку банку, який мав право в разі невиконання зобов'язання отримати борг за рахунок іпотечного майна, наявна воля на передачу такого майна іншій особі, що унеможливлює його витребування від добросовісного набувача ( справа №278/2648/14).

Є необґрунтованим також посилання суду першої інстанції на безвідплатне заволодіння ОСОБА_3 спірним майном на підставі договору з особою, яка не мала права його відчужувати.

Як вбачається зі змісту договору відступлення прав за іпотечним договором від 15.09.2014 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., ОСОБА_3 виконала за позичальника ОСОБА_5 його зобов'язання перед позикодавцем ОСОБА_6 у повному обсязі шляхом сплати грошових коштів в гривнях в сумі, еквівалентній 200000 доларів США, за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 12.09.2014 р. (п.1.3 договору).

Належних та допустимих доказів безвідплатного набуття спірного майна суду надано не було, а ОСОБА_3 проти цього заперечувала.

Є недоведеними та ґрунтуються на припущеннях доводи позивачів в тій частині, що ОСОБА_3, набуваючи майно у власність, не вжила розумних заходів, обережності та обачності при з'ясуванні правомочностей продавця на відчуження майна.

Матеріали справи не містять доказів, що у ОСОБА_3 були підстави сумніватися у праві ОСОБА_5 відчужити спірне майно на її користь.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 підтвердив, що остання вчинила всі можливі дії, спрямовані на з'ясування всіх обставин, пов'язаних з отриманням майна у власність.

З огляду на те, що ОСОБА_3 не була стороною у справі про визнання права власності на предмет іпотеки, посилання суду першої інстанції на те, що остання могла дізнатися про поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження та призначення справи до розгляду на 18.09.2014 року, є необґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення у вказаній частині, суд першої інстанції наведеного не врахував, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, що у відповідності до ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні вимог зустрічного позову.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-688цс15.

З огляду на те, що наявність суб'єктивного права ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно підтверджено відповідними документами, право власності останньої на вказане майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №6996974 від 15.09.2014 р., доказів порушення права власності чи законного володіння ОСОБА_13 діями інших осіб суду не надано, а також враховуючи те, що у задоволенні позову про витребування у останньої вказаного майна відмовлено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовів.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №757/34105/14-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/5950/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.