Справа № 372/1514/16-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/2953/17 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 19 15.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Журби С.О., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення сторін у попереднє становище,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення сторін у попереднє становище. Заявлені вимоги мотивував тим, що 01 січня 2010 року він уклав із ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_4 отримала грошові кошти в сумі 537700 доларів США і зобов'язалася повернути до 01 червня 2014 року. Оскільки кошти не було повернуто, він звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в ході розгляду справи було накладено арешт на все майно ОСОБА_4 Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року позов частково задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на його користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 537700 доларів США, проценти за користування позикою в сумі 277836,22 долари США, 3 % річних в розмірі 18969,60 доларів США. Незважаючи на наявність ухвали про забезпечення позову та арешт майна, ОСОБА_4 було відчужено наявне у неї на праві приватної власності майно на підставі договорів купівлі-продажу, зокрема 27 листопада 2015 року ОСОБА_4 відчужено чотири земельні ділянки на користь ОСОБА_2

Просив визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 27 листопада 2015 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, повернути сторони договору купівлі-продажу земельних ділянок в попередній стан шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 квітня 2017 року позов задоволено частково, визнано недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 27 листопада 2015 року, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 квітня 2017 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що договори купівлі-продажу від 27 листопада 2015 року не порушують права та інтереси позивача по справі. Крім того, позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки, в даному випадку, можливим є лише механізм витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказувала, що позивач не є та не був власником спірних земельних ділянок та не був стороною правочинів, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, суд першої інстанції виходив із того, що договори купівлі-продажу фактично спрямовані на припинення права власності на об'єкти нерухомого майна відповідача ОСОБА_4 й виникнення права власності в іншої особи, а саме у іншого відповідача ОСОБА_2 При цьому предмет оспорюваних договорів є об'єктами нерухомого майна, за рахунок яких можливо виконати грошові зобов'язання ОСОБА_4 перед позивачем ОСОБА_3, та щодо яких було вжито заходів забезпечення позову, доказів іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел, іншого майна, в матеріалах справи немає. Хоча позивач і не є стороною оспорюваного правочину, але є заінтересованою особою, яка вправі пред'являти подібні позовні вимоги, тому спосіб захисту інтересів шляхом визнання недійсним договорів є належним.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики забезпечено позов, вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням законної сили шляхом накладення арешту в межах суми позову, яка становить 10352962,20 грн., на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4 (а. с. 11 т. 1).

24 жовтня 2014 року постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання вказаної ухвали та накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу (а. с. 14, 16 - 19 т. 1).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики позов частково задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу за договором позики від 01 січня 2010 року в розмірі 537700 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 279014,74 доларів США та 3 % річних в розмірі 18997 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на час виконання рішення, покладено на відповідача судові витрати (а. с. 21 - 26 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року змінено, зменшивши суму боргу, що підлягає до стягнення, викладено другу частину резолютивної частини в іншій редакції та стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу за договором позики від 01 січня 2010 року в розмірі 537700 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 277836,22 доларів США та 3 % річних в розмірі 18969,60 доларів США, в решті рішення суду залишити без змін (а. с. 27 - 30 т.1).

Також із матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2015 року ОСОБА_4 уповноважила довіреністю ОСОБА_6 відчужити належне їй майно за ціною та на умовах, які він вважає за потрібне, а саме нежилі приміщення п'ятого поверху загальною площею 302,3 кв.м., що складають 8/100 частин від нежилих приміщень пл. 3857,30 кв.м. за адресою АДРЕСА_1; земельну ділянку пл. 0,3624 га. за адресою АДРЕСА_2; земельну ділянку пл. 0,14 га. за адресою АДРЕСА_3; 28/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4; земельну ділянку пл. 0,1052 га., яка розташована за адресою АДРЕСА_3; чотири земельні ділянки пл. 0,2007 га. за адресою АДРЕСА_5; земельна ділянка пл. 0,2010 га. за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 8 - 9 т. 3).

В матеріалах справи наявні договори купівлі-продажу нерухомого майна, належного ОСОБА_4 (а. с. 10 - 53 т. 3).

Також в матеріалах справи наявні звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок пл. 0,2010 га. станом на 30 листопада 2014 року, а саме 2213721 грн. кожна (а. с. 63 - 67 т. 3).

Згідно листа Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області від 22 лютого 2016 року № 09-26/19/3, ОСОБА_4 або її уповноважені представники із заявами про скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановами від 24 жовтня 2014 року (арешт нерухомого майна) та від 31 жовтня 2014 року (арешт коштів) до відділу не зверталися, виконавчий документ станом на даний час перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби, постанови щодо звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносилися (а. с. 31 т. 1).

Згідно листа Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 20 квітня 2016 року № 6504/41/07/16, в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів із нерухомого майна, належного ОСОБА_4, стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2015 року про скасування заходів забезпечення позову, яка згідно відповіді Пустомитівського районного суду Львівської області судом не постановлялась (а. с. 32, 35, 37 т. 1).

27 листопада 2015 року ОСОБА_4 уклала із ОСОБА_2 договори купівлі-продажу земельних ділянок за адресою АДРЕСА_5, цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастрові номери НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, площею 0,2007 га. кожна (а. с. 36 - 52, 105 - 249 т. 1, 1 - 32 т. 2).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 січня 2010 року між позивачем ОСОБА_3 і відповідачкою ОСОБА_4 було укладено у письмовому вигляді договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 кошти в розмірі 537700 доларів США терміном до 01 червня 2014 року.

У зв'язку із неповерненням коштів в обумовлений договором строк ОСОБА_3 звернувся до суду і рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, із ОСОБА_4 на його користь стягнуто борг за договором позики в розмірі 537700 доларів США, проценти - 277836,22 долари США та 3 % річних - 18969,60 доларів США.

Також судом встановлено, що під час розгляду позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, Пустомитівський районний суд ухвалою від 24 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, задовольнив клопотання позивача про забезпечення позову і наклав арешт у межах суми боргу на все майно відповідачки ОСОБА_4 На підставі вказаної ухвали суду відділ Державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції наклав арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідача.

Однак, незважаючи на наявність чинного арешту та заборони відчуження майна, ОСОБА_4 27 листопада 2015 року провела відчуження ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу належних їй земельних ділянок площею 0,2007 га кожна, кадастрові номери НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, розташованих на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Крім того, встановлено, що арешт на майно був знятий на підставі ухвали Пустомитівського районного суду від 09 жовтня 2015 року, яка судом не постановлювалася, текст вказаної ухвали до Єдиного державного реєстру судових рішень не вносився, заява зацікавленої сторони до суду не подавалася, що стверджується довідкою суду та іншими наявними у справі документами.

За таких обставин суд обґрунтовано визнав договори недійсними, прийшовши до вірного висновку про невідповідність оспорюваних договорів купівлі-продажу вимогам закону і порушення прав позивача, що пов'язано із забезпеченням його майнових прав і цивільного інтересу щодо повернення відповідачем ОСОБА_4 грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є стороною оспорюваних ним договорів купівлі-продажу земельних ділянок і даний договір не стосується його прав та інтересів, а відтак він не вправі оспорювати його, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що оспорити правочин має право не тільки його сторона, а й інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. При цьому заінтересована особа має довести факт порушення своїх прав оспорюваним правочином.

Встановлено, що відповідно до судового рішення відповідачка ОСОБА_4 має сплатити позивачу значну суму грошових коштів, а саме 834505,82 долари США, тобто є боржником у зобов'язанні. Відповідно до положень ст.ст. 10, 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконання судового рішення передбачено в тому числі шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника шляхом його арешту та реалізації. З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_4 до цього часу добровільно не виконала рішення суду, позивач має право на задоволення своїх вимог за рахунок її майна, що у свою чергу свідчить про порушення його прав на повернення коштів і відповідно свідчить про його статус заінтересованої особи, передбачений ч. 3 ст. 215 ЦК України, який дає йому право оспорити правочин, укладений за участю боржника ОСОБА_4

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги щодо невірного способу захисту своїх прав, обраного позивачем, а саме, що права третіх осіб на повернення майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України, а в даному випадку слід подати віндикаційний позов, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно, а оскільки позивач не є власником майна, то його вимоги задоволенню не підлягають.

Стаття 388 ЦК України врегульовує спірні правовідносини щодо витребування майна його власником, а в даному випадку позивач не є власником майна і зміст його позовних вимог полягає не у поверненні майна йому, як помилково вважає відповідач ОСОБА_2, а у приведенні сторін договору у попередній стан, тобто у поверненні спірного майна у власність відповідача ОСОБА_4 для задоволення за рахунок її майна його майнових вимог до неї. Отже, позивач застосував в даному випадку вірний спосіб захисту.

Викладені вище висновки щодо наявності у позивача права на оспорення правочину, стороною якого він не є, та порушення вимог закону при укладенні правочину у відношенні майна, на яке накладено арешт, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, предметом якої було визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного в період дії ухвали суду про забезпечення позову і накладення арешту на спірне майно.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст.1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Як вище вказувалося у даній справі, яка переглядається, позивач домагається визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, стороною якого він не є. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є заінтересованою особою і домагається відновлення своїх прав шляхом повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення суду щодо стягнення із відповідачки ОСОБА_4 на його користь грошових коштів.

Посилання у скарзі на те, що на момент вчинення правочину арешт чи заборона на відчуження спірного майна відповідачки ОСОБА_4 були відсутні, безпідставні.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку тому факту, що підставою для укладення оспорюваного договору між відповідачами, стало начебто скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року, проведене на підставі ухвали цього ж суду від 09 жовтня 2015 року, яка судом не постановлялась і заява про це сторонами до суду не подавалася, а відтак заходи забезпечення позову не були скасованими у спосіб передбачений чинним законодавством України.

Тобто, з урахуванням змісту ст. 124 Конституції України, ст.ст. 14, 208 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ухвала про забезпечення позову від 24 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду, скасована не була, є обов'язковою для виконання, в тому числі для сторін оспорюваного правочину та нотаріуса.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст. 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Доводи скарги про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки підставами позову є визнання правочину недійсним, а не витребування власником майна на підставі ст. 330, 388 ЦК України.

Такі доводи не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Журба С.О.

Фінагєєв В.О.