Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №337/986/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бондаренко І.В.
Провадження №22-ц/778/3153/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до АТ Банк «Фінанси та кредити», Державна Іпотечна установа про зняття арешту з майна шляхом зняття заборони відчуження,

за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила скасувати обтяження, накладене на належну їй квартиру АДРЕСА_1 в порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з АТ Банк «Фінанси та кредит» та на підставі договору іпотеки, укладеного з АТ Банк «Фінанси та кредит» 17.09.2004 року, посилаючись на те, що повністю виконала умови кредитного договору, достроково погасила кредит.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року позов задоволено.

Звільнено з-під арешту квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3 /і.п.н. НОМЕР_1/ шляхом зняття заборони її відчуження.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна іпотечна установа в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки, як вважав суд першої інстанції, забезпечені іпотекою зобов'язання за договором кредиту виконано в повному обсязі, а отже квартира підлягає звільненню з-під арешту. Непроведення розрахунків між АТ «Банк «Фінанси та кредит» з Державною іпотечною установою за договором відступлення права вимоги не є підставою для обтяження майна позичальника, яка повністю сплатила кредитну заборгованість попередньому кредитору.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, , що 17.09.2004 року ОСОБА_3 уклала кредитний договір №857-094И з АТ Банк «Фінанси та кредит», за умовами якого їй був наданий кредит на суму 8 800 доларів США з виплатою 12% річних зі строком повернення до 17.09.2019р. (а.с.15-16).

Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1, про що сторони того ж дня уклали іпотечний договір №857-094И. Пунктом 17 договору іпотеки передбачено, що він набуває чинності після його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за основним зобов'язанням. Сторони обумовлюють накладання заборони відчуження предмету іпотеки. (а.с.17-19).

17.09.2015 р. постановою Національного банку України за №612 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації Банку.

Вказана обставина призвела до набрання 17.09.2015 року чинності договору відступлення права вимоги №17/4-В, укладеного між Державною іпотечною установою та Банком, посвідченого 11.02.2015 року. На підставі вказаного договору Державна іпотечна установа набула всіх прав вимоги за іпотечними кредитами, в тому числі і за договорами, укладеними з позивачем ОСОБА_3

Державна іпотечна установа листом №7438/11/2 від 15.10.2015р. повідомила ОСОБА_3 про набуття права вимоги за її кредитним і іпотечним договорами і порекомендувала утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу на рахунки АТ «Банк «Фінанси та кредит», звернутися до ДІУ для узгодження порядку подальшого погашення заборгованості, отримати від Банку довідку про поточний стан заборгованості (а.с.10).

20.01.2016р. Господарським судом м. Києва було визнано мирову угоду, укладену між АТ «Банк»Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою у справі №910/21864/15, за умовами якої до моменту формування ліквідаційної маси та передачі усіх прав сплата заборгованості за кредитними договорами може відбуватися як через установу Банку, так і за реквізитами, вказаними у повідомленні ДІУ. Сторони домовилися здійснювати звіряння платежів та вести реєстр обліку заборгованості.

Листами від 28.03.2016р, 18.04.2016р, 30.06.2016р. Державна іпотечна установа повідомила ОСОБА_3 про укладання мирової угоди з Банком «Фінанси та кредит», можливість сплачувати кредит як на рахунок іпотечної установи, так і на рахунок Банку, а також про те, що припинення іпотеки нерухомого майна і виключення запису з Державного реєстру речових прав у зв'язку з повним виконанням грошових зобов'язань буде здійснено після повного врегулювання відносин між Установою і Банком відповідно до мирової угоди, у тому числі після перерахування Банком коштів, сплачених позичальником, починаючи з 18.09.2015 р. на поточний рахунок Установи.

Аналогічні листи про можливість погашення кредиту як через установу Банку так і на рахунок іпотечної установи були направлені ОСОБА_3 Банком «Фінанси та кредит» у червні і вересні 2016 року.

Протягом січня-травня 2016 року ОСОБА_5 внесла на рахунок Банку «Фінанси та кредит» грошові кошти на дострокове погашення кредиту і 26 травня 2016 року останній видав їй довідку №1036 про повне погашення нею кредитної заборгованості за кредитним договором №857-094 И від 17.09.2004 р.(а.с.8,9).

Даних про те, що сплачені ОСОБА_5 кошти первісному кредитору були зараховані на рахунок нового кредитора - Державної іпотечної установи матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивачка з посиланням на норми права, які регулюють захист права власності, просила звільнити нерухоме майно з-під арешту, скасувавши заборону його відчуження. При цьому, в обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на належне виконання свого боргового зобов'язання.

Проте вимоги про визнання іпотеки припиненою позивачкою не заявлялися і судом не розглядалися.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом норм ст. ст. 593, 598 ЦК України припинення зобов'язання застави означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Звільняючи нерухоме майно з-під арешту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що грошові кошти, які були сплачені позивачем в рахунок дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором, на рахунок нового кредитора - Державної іпотечної установи не надійшли.

За умовами п. 7.3 кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту видачі кредитних коштів і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В даному випадку кошти, які були перераховані позивачем на дострокове погашення кредиту, на рахунок нового кредитора - Державної іпотечної установи не надходили, а тому висновки суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для подальшого обтяження майна позивача, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

В порядку, передбаченому ст.16 ЦК України, кредитні і іпотечні зобов'язання позивача припиненими не визнавалися, новий кредитор заперечує факт належного виконання грошового зобов'язання, відтак передбачених законом підстав для задоволення позову без визнання в судовому порядку зобов'язань припиненими суд першої інстанції не мав.

Під припиненням зобов'язань слід розуміти припинення існування прав та обов'язків його учасників, які становлять зміст зобов'язання. При припиненні зобов'язання його учасників більше не пов'язують ті права та обов'язки, які раніше з нього випливали.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано; вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку; інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом ; вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов'язаними особами банку; вимоги за субординованим боргом. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов'язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п'ятою цієї статті.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів, визначений положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Процедура повернення грошових коштів банком у разі його ліквідації також встановлена спеціальним законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно положень якого з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 53 вказаного Закону.

Відповідно до положень п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Згідно пунктів 8.2, 8.3. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Відповідно до п. 8. 4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Разом з тим, в даному випадку позивачка, перерахувавши кошти на відповідний рахунок в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», здійснила лише переказ грошових коштів, які мали надійти до нового кредитора - Державної іпотечної установ. Однак, дана операція позивачем була здійснена у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, тому банк був позбавлений можливості здійснити переказ грошових коштів позивача з тих підстав, що з вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію і банк не міг здійснювати банківські операції щодо перерахунку грошових коштів.

Надані позивачем суду апеляційної інстанції фотокопії квитанцій, довідка ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не підтверджують належного виконання ОСОБА_3 перед Державною іпотечною установою зобов'язань за кредитним договором, як не підтверджують і фактичне погашення нарахованої кредитної заборгованості.

Після набуття права вимоги за кредитним і іпотечним договорами Державна іпотечна установа своєчасно повідомила позичальника про зміну кредитора у зобов'язанні, рекомендувала утриматися від оплати будь-яких коштів в рахунок погашення кредиту на рахунки ПАТ «Банк»Фінанси та кредит» та попередила про те, що припинення іпотеки нерухомого майна і виключення запису з Державного реєстру речових прав у зв'язку з повним виконанням грошових зобов'язань буде здійснено після повного врегулювання відносин між Установою і Банком відповідно до мирової угоди, у тому числі після перерахування Банком коштів, сплачених позичальником, починаючи з 18.09.2015 р. на поточний рахунок Установи.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту перерахування Банком коштів, сплачених позичальником, починаючи з 18.09.2015 року, на поточний рахунок Установи матеріали справи не містять.

За вказаних обставин судом не встановлено, що позивачем у повному обсязі виконано зобов'язання за кредитним договором, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для обтяження майна позичальника, є необґрунтованим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Державної Іпотечної установи підлягають стягненню понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 704 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14червня 2017 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до АТ Банк «Фінанси та кредити», Державної Іпотечної установи про зняття арешту з майна шляхом зняття заборони відчуження залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної Іпотечної установи 704 грн. (сімсот чотири гривні) в рахунок компенсації судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: