Справа № 204/4336/17
Провадження № 2-з/204/79/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року суддя Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська Токар Н.В., ознайомившись із заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

18 липня 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою суду від 31 липня 2017 року було відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі.

09 серпня 2017 року позивачем, через канцелярію суду, була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, в якій остання просила накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилалась на те, що в позовній заяві, яка подана до суду, ставиться вимога про визнання заповіту від 14.06.2017 року на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, нікчемним; та вважає можливим забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ознайомившись із поданою заявою, вважаю, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч.3 ст.152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійсним заповіту від 14.06.2017 року, складеного ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, встановивши його нікчемність.

Проте, позивачем не надано відповідних доказів та не наведено у заяві, у чому саме полягає реальне побоювання, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може у майбутньому утруднити чи унеможливить виконання рішення суду, також позивачем не надано відомостей стосовно вартості нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт, а відсутність такої інформації може бути підставою для відмови у задоволенні заяви з огляду на вимоги закону щодо співмірності вартості майна та ціни позову.

За таких обставин, враховуючи обсяг доказів, наданих позивачем та характеру правовідносин, які виникли між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом пяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.В. Токар