У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі та за зустрічним позовом про стягнення збитків, стягнення орендної плати та розірвання договору оренди землі, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» та ОСОБА_6 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що вона на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Косівщинською сільською радою Сумського району Сумської області24 січня 2000 року, є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,72 га, розташованої на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області. 05 січня 2005 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» (далі - ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», товариство) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останній отримав у строкове платне користування на п'ять років земельну ділянку на умовах сплати відповідачем орендної плати у розмірі 442 гривні за рік, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору оренди землі, утворилась заборгованість у розмірі 2 973 гривні 90 копійок, з яких заборгованість з орендної плати у сумі 2 325 гривень 48 копійок; 3 % річних - 69 гривень 38 копійок; інфляційне збільшення заборгованості - 579 гривень 04 копійок. Посилаючись на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору оренди систематично не сплачував кошти за використання належної йому земельної ділянки сільськогосподарського призначення, просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за орендної плати у розмірі 2 793 гривні 90 копійок; розірвати договір оренди землі, а також стягнути судові витрати. У лютому 2015 року ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» звернулося до суду із зустрічним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 05 січня 2005 року між позивачем та товариством укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останній отримав у строкове платне користування земельну ділянку, яка належить позивачу, строком на п'ять років (відповідно до п. 1.3 додаткового договору - на десять років). Вказував, що 23 вересня 2010 року ОСОБА_6 передала належну їй земельну ділянку в оренду третій особі - товариству з обмеженою відповідальністю «Авіс-Україна» (далі - ТОВ «Авіс-Україна»), відповідно до умов якого останнє обробляло земельну ділянку протягом 2013-2014 років, а ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» було позбавлено такої можливості, внаслідок чого були порушені права товариства, та понесено збитки внаслідок протиправних дій позивача, в тому числі упущену вигоду в розмірі 13 613 гривень 26 копійок, у зв'язку з чим просило суд розірвати договір оренди земельної ділянки; стягнути 1 326 гривень 60 копійок виплаченої за 2013 рік орендної плати з врахуванням суми переплати; а також 13 613 гривень 26 копійок упущеної вигоди та судові витрати. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 за безпідставністю позовних вимог. Відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» за безпідставністю позовних вимог. У касаційній скарзі ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову, в іншій частині судові рішення залишити без змін, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні первісного позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісного позову, в іншій частині судові рішення залишити без змін, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» - відхиленню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення в частині первісного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що орендна плата за 2013 рік виплачена позивачу своєчасно і у повному обсязі, орендна плата за 2011-2012 роки виплачена із порушеннями визначених договором строків, однак у повному обсязі з урахуванням інфляційних збитків та пені. Встановивши, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за спірні періоди не свідчить про систематичне невиконання зобов'язань і не є підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди, оскільки на час звернення позивача до суду її право не порушено, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову. Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суди виходили з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав і завдання збитків у вигляді упущеної вигоди, та врахувавши, що розрахунки можливих збитків у вигляді упущеної вигоди не є підставою для задоволення позовних вимог ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Косівщинською сільською радою Сумського району Сумської області 24 січня 2000 року, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,72 га, розташованої на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області. 05 січня 2005 року між позивачем та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останній отримав у строкове платне користування на п'ять років земельну ділянку на умовах сплати відповідачем орендної плати у розмірі 442 гривні за рік, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі і вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця; обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 14 вересня 2006 року договір оренди зареєстровано у Сумському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» та вчинено запис в державному реєстрі земель за № 74. 17 вересня 2010 року між сторонами укладено додатковий договір до договору оренди землі, відповідно до умов якого п. 8 договору оренди землі від 05 січня 2005 року викладено у новій редакції, збільшено строк оренди земельної ділянки з 5 до 10 років та визначено орендну плату у розмірі 1 147 гривень 59 копійок, що становить 3,0 % від нормативної грошової оцінки земельної частки (паю). Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Судами встановлено, що орендна плата за 2011-2013 роки була сплачена позивачу 26 листопада 2013 року у розмірі 3 472 гривні 24 копійки згідно з квитанцією про переказ грошової суми (а. с. 40). Встановивши, що орендна плата за 2013 рік виплачена своєчасно і у повному обсязі, а за 2011 і за 2012 роки - із порушеннями визначених договором строків, однак у повному обсязі з урахуванням інфляційних збитків та пені, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за спірні періоди не може свідчити про систематичне невиконання стороною договору договірних зобов'язань і не є підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди, разом з тим залишив поза увагою п. 12 договору оренди землі, відповідно до якого орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, тобто до 30 грудня кожного року дії договору оренди землі, а тому порушенням мов договору слід вважати несвоєчасну сплату орендної плати (несплату певної суми грошових коштів) у строк, передбачений договором оренди землі. Згідно зіст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У пункті «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що спірні правовідносини передбачають систематичну несплату орендної плати як підставу для розірвання договору оренди, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-146цс12). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував; не з'ясував фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належного правового обґрунтування та оцінки п. 12 договору оренди землі, не врахував наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2011-2012 роки та дійшов передчасного висновку про необґрунтованість вимог за первісним позовом. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Разом з тим висновки судів про відмову у задоволенні зустрічного позову є законними та обґрунтованими з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Відповідно до ст. 22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суди виходили з того, що товариством не доведено факту неможливості оброблення спірної земельної ділянки протягом 2013-2014 років, у зв'язку з чим дійшли висновку про відсутність правових підстав для повернення сплаченої орендної плати за 2013 рік, а тому обґрунтовано відмовили у задоволенні позову в цій частині. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині вимог за первісним позовом з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» відхилити. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2016 року в частині вимог ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платіскасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік О.В. Попович