Справа № 703/2167/17
04 серпня 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого-судді Прилуцького В.О.
секретар судових засідань Бондаренко А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 серпня 2014 року між нею та відповідачем по справі ОСОБА_3 на території України було зареєстровано шлюб.
Протягом останніх років сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.
Від даного шлюбу сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Порденоне (Італійська Республіка), та яка на даний час проживає разом із позивачкою та повністю перебуває на її утриманні.
На сьогоднішній день в Італійській Республіці проживає мама позивачки - ОСОБА_5 (бабуся ОСОБА_4) та син позивачки, громадянин Італійської Республіки - ОСОБА_6 (рідний брат ОСОБА_4), що підтверджується сертифікатом про склад сім'ї, виданого уповноваженим органом Італійської Республіки.
З метою фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку своєї дочки позивачка має намір та можливість звозити малолітню доньку ОСОБА_4 для лікування, оздоровлення, спільного відпочинку та відвідування родичів в Італійську Республіку.
Питання переїзду в іншу країну обговорювалось з відповідачем раніше, і в 2015 році він не заперечував проти імміграції малолітньої доньки на постійне місце проживання до Італії, підтвердивши це нотаріально завіреною заявою.
Однак, на сьогоднішній день, позивачці дійти згоди з відповідачем не вдається. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача, але в останній телефонній розмові, останній повідомив про те, що він вже надав згоду, а тому участі в цьому брати ще раз він бажання не має, вказав, що це проблеми позивачки і вирішувати їх вона має сама.
Нажаль, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Майже від самого народження їхньої з відповідачем доньки, останній повністю припинив будь-яке спілкування як з дитиною так і з нею. Ніякої матеріальної допомоги не надає.
Вважає, що така позиція відповідача суттєво шкодить інтересам доньки та не сприяє її всебічному і гармонійному розвитку.
Водночас, вона розуміє те, що безпека дитини під час такої подорожі має гарантуватися її супроводом, як матері. За таких умов права та інтереси дитини, на її думку, будуть забезпечені максимально.
А тому просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі державного кордону України до Італійської Республіки в період з 20 серпня 2017 року до 30 вересня 2017 року разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3.
В судове засідання позивачка не з'явилась, але до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність та вказала, що позов підтримує в повному обсязі, який просить задовольнити повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судові засідання жодного разу не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл.8 розд. III ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.74 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити, виходячи з наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Як встановлено, в судовому засіданні, що 22 серпня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, про що відділом ДРАЦС по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб Серія: НОМЕР_1 від 22.08.2014 року.
Від шлюбу сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Порденоне (Італійська Республіка).
Так, судом встановлено, що протягом останніх років сімейне життя між позивачкою та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з приписами ст. 18 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 28 серпня 1991 року, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.
У принципі 6 «Декларації прав дитини» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
На сьогоднішній день в Італійській Республіці проживає мати позивачки - ОСОБА_5 (бабуся ОСОБА_4) та син позивачки, громадянин Італійської Республіки - ОСОБА_6 (рідний брат ОСОБА_4), що підтверджується сертифікатом про склад сім'ї, виданого уповноваженим органом Італійської Республіки.
Також, судом встановлено, що позивачка з метою фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку своєї малолітньої доньки ОСОБА_4, має намір та можливість звозити її для лікування, оздоровлення, спільного відпочинку та відвідування родичів в Італійську Республіку.
Згідно із ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).
Відповідно до положень п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.
Крім того, пунктом 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, встановлено, що за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Більш того, питання переїзду в іншу країну обговорювалось з відповідачем раніше, і в 2015 році він не заперечував проти імміграції малолітньої доньки на постійне місце проживання до Італії, підтвердивши це нотаріально завіреною заявою.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.
Статтею 33 Конституції України, закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.
Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст.18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.
У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини» (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю.
У статті 141 Сімейного кодексу України, визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.
Стаття 142 Сімейного кодексу України зазначає, що діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
Згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
У відповідності до ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади,органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Водночас ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України визначає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Виходячи з вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з приписами ч.ч. 2, 3 ст.11 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У відповідності з ч. 2 ст. 10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.
Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента № 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».
З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу.
А тому враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для повного задоволення даного позову.
На підставі наведеного та ст. ст. 33, 64 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 142, 150-155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. 10, 11, 60, 61, 213-215, 226 ЦПК України, суд,-
Позов задоволити повністю.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі державного кордону України до Італійської Республіки в період з 20 серпня 2017 року до 30 вересня 2017 року разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3.
Заяву про перегляд заочного рішення відповідач може подати протягом 10 днів з дня отримання його копії до Смілянського міськрайонного суду.
В 10 денний строк з дня проголошення заочного рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Черкаської області через міськрайонний суд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його перегляд та оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий: В. О. Прилуцький