Провадження № 2/761/1516/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі: Триндюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд

встановив:

Позивач звернувся з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», у якому просив визнати протиправними дії Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» щодо звільнення позивача з займаної посади, скасувати наказ Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 05.07.2016 № 191К як незаконний, поновити позивача на посаді заступника начальника департаменту №4, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, визнати протиправними дії щодо відмови у наданні позивачу 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки, зобов'язати відповідача надати ОСОБА_1 невикористані дні щорічної основної відпустки, стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Пізніше позовні вимоги було уточнено, а саме виключено вимоги щодо визнання протиправними дії щодо відмови у наданні позивачу 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки та зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 невикористані дні щорічної основної відпустки.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 05.07.2016 № 191К позивача було звільнено з займаної посади з 26.07.2016 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, позивач стверджує, що заява про звільнення за угодою сторін ним була написана в день прийняття на роботу, під тиском. Разом з тим, позивачем не було виявлено бажання щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки. За таких обставин, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи, суд встановив.

ОСОБА_1 був звільнений із посади заступника начальника департаменту №4 Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» з 26.07.2016 року Наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» № 191к від 05.07.2016 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 30).

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 05.07.2016 року останній звернувся до роботодавця із проханням звільнити його із займаної посади останнім днем відпустки 26.07.2016 року за угодою сторін (а.с. 29).

Доводи позивача про написання ним заяви про майбутнє звільнення з роботи під тиском адміністрації ще при прийнятті на роботу належними та допустимими доказами не підтверджено.

ОСОБА_1 не оскаржував такі дії адміністрації в установленому законом порядку, не звертався до відповідача із відповідними заявами про відкликання заяви про звільнення, при цьому, підпис позивача в наказі про припинення трудового договору щодо ознайомлення з ним ще 05.07.2017 року свідчить про його обізнаність зі змістом наказу.

Реалізуючи принцип демократизму в трудовому законодавстві, законодавець закріпив у п. 1 ст. 36 КЗпП України таку підставу розірвання трудового договору, як угода сторін. Підставою припинення трудового договору є волевиявлення обох сторін трудового договору на його припинення і анулювання цієї домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу й працівника.

Згідно керівних роз'яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мате місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням як працівника так і роботодавця.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачем було надано згоду на анулювання раніше досягнутої з позивачем домовленості про звільнення останнього з посади за угодою сторін.

Позивач стверджує, що оскільки ним було подано заяву про надання відпустки у відповідності до встановленого статусу учасника бойових дій від 25.07.2017 року, датою звільнення мав би стати останній день відпустки.

Такі доводи суд не приймає до уваги, оскільки у відповідності до заяви ОСОБА_1 від 05.07.2016 року, позивач зазначив бажану дату свого звільнення, а саме останній день відпустки 26.07.2016 року. Позивач відповідну заяву про надання відпустки, як учаснику бойових дій, подав лише 25.07.2017 року та просив надати відпустку з 27.07.2017 року, тоді як з 26.07.2017 року не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Крім того, позивач зазначає, що не звертався до відповідача з вимогами про компенсацією невикористаної відпустки.

За умовами ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно Наказу про припинення трудового договору № 191к від 05.07.2016 року ОСОБА_1 компенсовано 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки, а саме: 3 дні за період роботи з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року та 3 дні за період роботи з 01.10.2015 року по 26.07.2016 року.

Положеннями КЗпП України та Закону України «Про відпустки» не передбачено отримання згоди працівника, який звільняється, на виплату йому компенсації за невикористані дні відпустки.

Крім того, компенсація за невикористану позивачем відпустку, як учасника бойових дій, чинним законодавством не передбачена.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено незаконність підстав його звільнення, при цьому судом встановлено, що відповідачем було проведено звільнення позивача з дотриманням всіх правил та згідно з положеннями діючого законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись, зокрема, ст.ст. 2, 21, 36 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 159, 208, 209, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: