У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 13 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 208038-cred, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 1 500 доларів США з терміном погашення не пізніше 10 серпня 2009 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13 лютого 2008 року укладено договори поруки між банком та ОСОБА_7, а також між банком та ОСОБА_8, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність у випадку його невиконання чи неналежного виконання відповідачем. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 14 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 2 979,65 доларів США (23 807 гривень 38 копійок), з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 899,30 доларів США, заборгованість за процентам за користування кредитом - 1 908,66 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,29 долар США; штраф (процентна складова) - 140,40 доларів США, яку позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 травня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 979 доларів США 65 центи, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ 23 807 гривень 38 копійок та судовий збір в розмірі 238 гривень 07 коп. У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальником належним чином не виконувались зобов'язання за кредитним договором, забезпеченого порукою, в результаті чого утворилась заборгованість, яка стягнута з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача. Проте з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що 13 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 208038-cred, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 1 500 доларів США з терміном погашення не пізніше 10 серпня 2009 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13 лютого 2008 року укладено договори поруки між банком та ОСОБА_7, між банком та ОСОБА_8, відповідно до умов яких останні взяли на себе зобов'язання відповідати за виконання позичальником умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність у випадку його невиконання чи неналежного виконання відповідачем. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, заочним рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 листопада 2009 року стягнуто солідарно із боржника та поручителів заборгованість за кредитним договором №208038-cred від 13 лютого 2008 року в сумі 1255,22 доларів США, яка утворилась станом на 12 серпня 2009 року. У зв'язку з невиконанням рішення суду станом на 14 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 2 979,65 доларів США (23 807 гривень 38 копійок), яку позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з п. 5.7. кредитного договору № 208038 - cred від 13 лютого 2008 року та п. п. 12 договорів поруки сторони дійшли згоди, що строк в межах якого сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу становить п'ять років. Встановивши, що термін дії кредитного договору та договорів поруки становить до 10 серпня 2009 року (кінцевий термін повернення кредиту), а банк звернувся з позовом 04 липня 2013 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущено строку звернення до суду за захистом порушеного права та обґрунтовано стягнув заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, забезпеченого порукою. При цьому, суд першої інстанції стягнув солідарно з поручителів суму боргу, не врахувавши, що зміст ст. 554 ЦК України передбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Ураховуючи, що норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані положення уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про солідарну відповідальність поручителів, а апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порушення ст. 303 ЦПК України помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа № 6-255цс15) заочне рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 задовольнити частково. Заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко О.В. Ступак