АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1288/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівБабенка В. М., Карпенко О. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності

в с т а н о в и л а :

20 жовтня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_6 вказав, що він та відповідач ОСОБА_7 є родичами, кожен з них володіє 1/3 частиною будинку по АДРЕСА_1 який був подарований сторонам в рівних частинах матір'ю позивача. Позивач посилається в позові на ту обставину, що вищевказаний будинок був придбаний за кошти матері позивача, тому мати розпоряджалась своєю власністю одноособово та частину будинку тривалий час здавала в оренду відповідачу ОСОБА_7

ОСОБА_6 вважає, що між відповідачем ОСОБА_7 та його матір'ю була усна домовленість про те, що відповідач буде доглядати та піклуватись про матір позивача, взамін на це матір позивача подарує відповідачу ОСОБА_7 частину належного їй майна, а саме 1/3 частину житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1

Однак відповідач не виконувала покладені на неї обов'язки належним чином, тому позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою про зміну розміру часток у праві власності на будинок. В своїй позовній заяві ОСОБА_6 просив суд визнати 1/3 будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування, спільним майном ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Скасувати рівні частки по 1/2 спільного майна, внести зміни в його розподіл з передачею співвласникам у приватну власність наступних базових часток - 2/3 ОСОБА_6, 1/3 - ОСОБА_7

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_6 подав клопотання про збільшення позовних вимог та просив суд визнати все майно, що знаходиться в квартирі житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 27 травня 1994 року об'єктом спільної сумісної власності його та відповідача ОСОБА_7

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна та визнання об`єктом спільної сумісної власності - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на рішення суду. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції було винесене з процесуальними правопорушеннями, оскільки судом не взято до уваги особливості доказів визнаних сторонами. Також в своїй апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_6 зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог про порядок володіння та користування спільним майном і зосередився на дослідженні матеріальних правовідносин про реальний розподіл майна, що не стосується предмету позову вважає позивач. Апелянт просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення. Заяв та клопотань про перенесення розгляду справи від сторін не надходило на адресу суду апеляційної інстанції .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно дло ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не обґрунтував належним чином позовні вимоги та не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення його прав саме відповідачем.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно з ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позовній заяві позивачем ОСОБА_6 ставиться питання про визнання всього майна, що знаходиться в квартирі житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 27 травня 1994 року об'єктом спільної сумісної власності його та відповідача ОСОБА_7

Крім того, позивач просить скасувати рівні частки по 1/2 спільного майна, внести зміни в його розподіл з передачею співвласникам у приватну власність наступних базових часток - 2/3 ОСОБА_6, 1/3 - ОСОБА_7

Судом першої інстанції встановлено і дані обставини вбачаються із матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві приватної, спільної власності належить по 1/6 частині будинку по АДРЕСА_1 що підтверджується даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 7084488 від 22 квітня 2005 року та договором дарування від 27 травня 1994 року (а. с. 4, 5).

Ні позивачем, ні відповідачем, на підтвердження даних обставин, оригінали документів суду не надавались. При цьому, сторони в судовому засіданні визнали факт належності їм на праві спільної власності відповідних часток будинку по АДРЕСА_1

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, тобто частки у майні є визначеними.

Нормами чинного законодавства визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, тобто частки у майні є визначеними.

Згідно ст. 358 ЦПК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною вимогою про скасування рівних часток по 1/2 спільного майна сторін, просить внести зміни в його розподіл з передачею співвласникам у приватну власність, йому 2/3 частки майна, а відповідачці 1/3, виходячи з належних їм часток, фактично заявив позовну вимогу про припинення права на частку у спільному майні ОСОБА_7, що передбачено ст. 365 ЦК України, при цьому, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_6 не надано суду доказів, про те що: - частка є незначною і не може бути виділена в натурі;- річ є неподільною; - спільне володіння і користування майном є неможливим; - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Колегія суддів вважає, що заслуговує на увагу висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 має право на виділ в натурі у володіння та користування тільки належної йому частки - 1/6 частини будинку АДРЕСА_1, що буде відповідати його частці у праві спільної часткової власності, однак позивач можливого варіанту такого виділу суду не надав та ним не заявлялось клопотання про забезпечення доказів з даного приводу.

При вирішенні питання щодо законності та обґрунтованості судового рішення, колегія суддів враховує ту обставину, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_6 не надано будь-яких документів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач ОСОБА_7 без відповідних правових підстав володіє та розпоряджається належною їй часткою в спірному нерухомому майні.

Згідно з положеннями ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та доводів апеляційної скарги, оскільки апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, а отже і законність ухваленого рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем ні при зверненні до суду, ні при збільшенні позовних вимог, будь-яких доказів в підтвердження своїх вимог не надано, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст.15 ЦК України встановлює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем. Перелік способів захисту, наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити порушене цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.

Діючий цивільний процесуальний Кодекс надає можливість позивачу вільно викласти обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, і зазначити ті докази, які він вважає за необхідне.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач протягом розгляду справи має право уточнити свої позовні вимоги, а суд у судовому засіданні може уточнити обставини судового спору, якщо вважає, що вони не чітко викладені у позовній заяві.

У відповідності до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Частини 3, 4 ст.60 ЦПК України - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, також обставини визнані судом загальновідомими та встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили.

На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України.

Однак, таких доказів позивач не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України.

Тому, враховуючи наявні матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування спільним майном ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також всього іншого майна, яке знаходиться в квартирі даного житлового будинку, без обґрунтувань та по об'єктної ідентифікації відповідного майна, безпідставні та необґрунтовані. Доказова база мотивів, наданих позивачем, без їх достатнього зв'язку в сукупності, не дає можливості суду оцінити їх належним чином та прийти до обґрунтованого висновку щодо вирішення спору.

Колегія суддів погоджується, що позовні вимоги, в редакції, які викладені в позовній заяві є безпідставними та нічим не підтверджені.

Позивач не навів обгрунтованих мотивів порушення своїх прав з боку відповідача, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом дослідження суду першої інстанції та колегії суддів і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи та законності ухваленого рішення суду першої інстанції.

Інших доводів, які спростували б законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :