АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1710/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівКарпенко О. В., Новікова О. М.
при секретаріЧуйко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, що передбачено актом цивільного законодавства , -

в с т а н о в и л а :

13 червня 2017 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, що передбачено актом цивільного законодавства.

Позивач ОСОБА_6 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 1 серпня 1989 року по 25 квітня 2014 року він працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області. 5 вересня 2007 року позивачу ОСОБА_6 призначена пенсія за вислугу років згідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури.

Наказом в.о. Генерального прокурора України від 25.04.2014 року № 687к позивача ОСОБА_6 звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25.04.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ. В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки Управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 рок стаж роботи позивача в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 днів) видав наказ від 28.04.2014 року № 316к про виплату ОСОБА_6 грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Однак, вказана грошова допомога позивачу ОСОБА_6 виплачена не була, а 30.10.2014 року в.о. прокурора Черкаської області наказ № 316к скасував, як такий, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства, тому виконанню не підлягає.

ОСОБА_6, не погодившись з постановою та ухвалою окружного та апеляційного адміністративних судів , ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, якими йому було відмовлено в задоволенні вимог про визнання протиправними дії прокуратури Черкаської області та Генеральної прокуратури України щодо невиплати грошової допомоги в зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років згідно до ст. 50 - 1 Закону України від 05 листопада 1991 року за № 1789 - Х11 «Про прокуратуру» та зобов'язанням нарахувати та виплатити грошову допомогу, оскаржив до Верховного Суду України вказані рішення, подавши заяву про перегляд рішення суду касаційної інстанції з підстави, встановленої п. 1 ст. 237 КАС, посилаючись на неоднакове застосування частини 16 ст. 50- 1 Закону України від 05 листопада 1991 року за № 1789 -Х11 «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Скасовано ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, апеляційного суду від 27 січня 2015 року та постанову окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року та ухвалено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_6 - задоволено.

На виконання постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 року прокуратурою Черкаської області проведено нарахування позивачу ОСОБА_6 грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (на день звільнення позивача з органів прокуратури 25.04.2014р.) і після утримання обов'язкових податків, зборів та військового збору позивачу ОСОБА_6 перераховано 15.12.2016 року на картковий рахунок в Райффайзен Банк Аваль кошти в сумі 135707,35 грн.

Позивач вважає, що прокуратурою Черкаської області допущено відносно ОСОБА_6 довготривале (з 25.04.2014 р. по 15.12.2016 р.) невиконання грошового зобов'язання, яке передбачене актом цивільного законодавства. До даного часу прокуратурою Черкаської області позивачу не сплачено інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми грошової допомоги у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання за весь час прострочення з 25 квітня 2014 р. по 15 грудня 2016 року, що складає згідно розрахунків позивача інфляційних втрат в сумі 120 643, 83 грн., та трьох процентів річних в сумі 10 774,79 грн., що і змусило позивача звернутися з даним позовом до суду, оскільки він вважає, що відповідач повинен був виплати йому вказані кошти.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_6 подав заяву про уточнення позовних вимог від 30.06. 2017 року, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь в зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання ( невиплати грошової допомоги ) протягом періоду з 25.04. 2014 року по 15.12. 2016 року коштів в розмірі 10774, 79 грн. - 3 проценти річних та 120643, 83 грн. - інфляційні втрати, 1327, 33 грн. - за сплату судового збору.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до Прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, що передбачено актом цивільного законодавства - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на рішення суду. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи є незаконним та необґрунтованим. Апелянт просить скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року про відмову в задоволенні позову по справі № 701/550/17-ц за позовом ОСОБА_6 до прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, передбаченого актом цивільного законодавства. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 до прокуратури Черкаської області про стягнення з відповідача у зв'язку невиконання відповідачем грошового зобов'язання (невиплати грошової допомоги) протягом періоду з 25.04.2014 року по 15.12.2016 року, що передбачено актом цивільного законодавства, а саме - ч. 16 ст.50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» ( у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), стягнути на користь ОСОБА_6 10 774,79 грн. - три проценти річних, 120 643,83 грн. інфляційних втрат, 2 787,40 грн. витрат за сплату судового збору.

Позивач в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду листа про розгляд справи за його відсутності, повністю підтримує апеляційну скаргу та просить задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника прокуратури Черкаської області, яка з'явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Вирішуючи спір, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачем, посилаючись, що позивачу було виплачено після ухвалення рішення Верховним Судом України відповідачем на виконання рішення суду було виплачено кошти, розмір яких не оспорювався сторонами, та оскільки вихідна допомога була виплачена позивачу вчасно, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст. 116 КЗпП України, тому права позивача не порушено. Посилання позивача, що між ним та відповідачем не існує трудових правовідносин суд відхилив, обґрунтувавши своє рішення нормами чинного законодавства, та правовими позиціями Верховного Суду України, які відповідно до вимог ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковими для виконання всіма судами України, пославшись, що ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню до трудових правовідносин, які виникли між сторонами, яку просив застосувати позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції , вважає висновки районного суду такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу, суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, постановив правильне по суті і справедливе рішення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи з 1 серпня 1989 року по 25 квітня 2014 року позивач ОСОБА_6 працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області.

5 вересня 2007 року ОСОБА_6 призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури.

Наказом в.о. Генерального прокурора України від 25.04.2014 року № 687к ОСОБА_6 звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25.04.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ. В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки Управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 року стаж роботи ОСОБА_6 в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 днів) видав наказ від 28.04.2014 року № 316к про виплату ОСОБА_6 грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, проте вказана грошова допомога позивачу виплачена не була.

30.10.2014 року в.о. прокурора Черкаської області наказ № 316к скасував, як такий, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства, тому виконанню не підлягає.

Як вбачається із матеріалів справи Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 12.11.2014 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 року та Вищого адміністративного суду України від 22.10.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовив.

ОСОБА_6, не погодившись з ухвалами окружного та апеляційного адміністративних судів , ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, якими йому було відмовлено в задоволенні вимог про визнання протиправними дії прокуратури Черкаської області та Генеральної прокуратури України щодо невиплати грошової допомоги в зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років згідно до ст. 50 - 1 Закону України від 05 листопада 1991 року за № 1789 - Х11 «Про прокуратуру» та зобов'язанням нарахувати та виплатити грошову допомогу, оскаржив до Верховного Суду України вказані рішення, подавши заяву про перегляд рішення суду касаційної інстанції з підстави, встановленої п. 1 ст. 237 КАС, посилаючись на неоднакове застосування частини 16 ст. 50- 1 Закону України від 05 листопада 1991 року за №1789 - Х11 «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Скасовано ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, апеляційного суду від 27 січня 2015 року та постанову окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року та ухвалено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_6 задоволено та зобов'язано прокуратуру виплатити грошову допомогу у зв'язку з виходом ОСОБА_6 на пенсію за вислугу років відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

На виконання постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 року прокуратурою Черкаської області проведено нарахування позивачу ОСОБА_6 грошових коштів у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (на день звільнення позивача з органів прокуратури 25.04.2014р.) і після утримання обов'язкових податків, зборів та військового збору, позивачу перераховано 15.12.2016 року на картковий рахунок в Райффайзен Банк Аваль кошти в сумі 135 707, 35 грн.

Із матеріалів справи вбачається. що сторонами дана сума коштів не оспорювалась та виплачена вчасно на виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, в даному випадку, сума, яка не оспорювалась ні позивачем ОСОБА_6 ні відповідачем - прокуратурою Черкаської області виплачена ОСОБА_6 вчасно, оскільки позивачем не заявлялось будь - яких претензій з приводу виплати відповідачу .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вихідна допомога, прокуратурою Черкаської області виплачена ОСОБА_6 після винесення судом рішення на користь останнього, а тому строки виплати коштів позивачу, передбачені ст. 116 КЗпП Україні прокуратурою області не порушені.

Позивач ОСОБА_6 в своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі посилається, що правовідносини, які склалися між позивачем та прокуратурою Черкаської області трудовим законодавством не регулюються.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими, такими що протирічать вимогам чинного законодавства та не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають задоволенню колегією суддів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, та вважає, що даний спір є трудовим між сторонами щодо невиплати вихідної допомоги і не є зобов'язанням , а ст. 625 ЦК України регулюються інші зобов'язальні правовідносини, тому дана стаття не підлягає застосуванню до виплати вимог, які врегульовані саме трудовим , а не цивільним законодавством, про що прямо зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які є обов'язковими для виконання всіма судами України ( справа № 6-43 цс14 постанова ВСУ від 21.05. 2014 року ).

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці регулюються трудовим законодавством, а саме: Кодексом законів про працю України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427.

Стягнення з відповідача одноразової допомоги у разі звільнення, за змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційними витратами, та охоплюються поняттям «заробітна плата».

Згідно зі ст. 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовується до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Позивач ОСОБА_6, звертаючись з позовом, посилався на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої вважав, що прокуратура Черкаської області зобов`язана сплатити нараховані йому кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Такі посилання позивача та доводи його як апелянта є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання, відповідно до ст. 11 ч. 2 п. 3 ЦК України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 5 вказаної статті передбачено виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи правові позиції Верховного Суду України про застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, суд прийшов до правильного висновку, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин, тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

З таким обґрунтованим висновком суду повністю погоджується колегія суддів, тому доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підлягають відхиленню колегією суддів.

Інших доводів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання скаржника, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний і процесуальний закон та ухвалено законне, обґрунтоване і справедливе рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, що передбачено актом цивільного законодавства - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :