Справа № 524/811/17
Провадження №2/524/1079/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого - судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі - Денисенко Н.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 22 жовтня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.04.2014 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03.12.2014 місце проживання дитини визначено з батьком.

Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2014 року мати з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, здоров'ям, ні матеріально, ні будь-яким іншим чином не піклується про нього, у вихованні дитини жодної участі не приймає.

Відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12740,16 грн.

Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, попередньо надавши заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що з 22 жовтня 2011 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.04.2014 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03.12.2014 місце проживання дитини визначено з батьком.

Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2014 року мати з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, здоров'ям, ні матеріально, ні будь-яким іншим чином не піклується про нього, у вихованні дитини жодної участі не приймає.

Відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 12740,16 грн, ніде не працює, має на утриманні іншу неповнолітню дитину, який 2 роки.

Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідач пояснила, що не відмовляється від дитини, однак була вагітна, має на утриманні іншу дитину, а тому об'єктивно не могла піклуватися про сина ОСОБА_4, має бажання піклуватися про нього та спілкуватися з ним.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) наголосив на такому: хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000 -IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава - відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000 -VIII).

Згідно частини 1 ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про те, що виняткові обставини, необхідні для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Так, аргументи позивача про навмисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків жодним доказом не підтверджені.

Суд, бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, та для його застосування повинні існувати виняткові обставини, наявність яких, під час розгляду справи позивачем не доведено, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.10, 14, 57-61, 88, 208, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка