Справа № 635/6808/16-ц
Провадження № 2/635/514/2017
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Токарєвої Н.М.,
при секретарі - Браварець К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покотилівка Харківського районну Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ», третя особа: ОСОБА_2, про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07.07.2015р. приблизно о 18год. 00хв., позивач, рухаючись на своєму автомобілі LEXUS, державний номер НОМЕР_1, по вул. Полтавський шлях у м. Харкові,в районі перехрестя з вул. В. Кільцевою потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Згадане ДТП згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 № 283339, складеного 08.07.2015р., сталося в наслідок того, що автотранспортний засіб IVECO PEGASO, що належить відповідачу скоїв зіткнення з авто позивача. Внаслідок вище згаданого ДТП автотранспортний засіб позивача отримав цілу низку ушкоджень, перелік яких визначено у Звіті по визначенню вартості матеріального збитку № 516 від 10.02.2016р., виконаний суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3, яку відповідач не компенсував позивачу.
Вищевикладені обставини спонукали позивача звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.
Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, але представник позивача надав заяву, згідно якої просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, справу слухати за відсутністю представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи при заочному розгляді (а.с.185).
Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, належним чином повідомлявся рекомендованою кореспонденцією про час, день та місце слухання справи, але надав до суду письмові заперечення, згідно яких вказав, що вимоги ОСОБА_1, являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими, крім того останній не надав суду необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки (дорожньо-транспортної пригоди), а тому необхідно відмовити в задоволенні цього позову з наступних підстав.
07 липня 2015 року приблизно о 18год. 00хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля LEXUS, д/н. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_1, та транспортного засобу IVECO PEGASO, д/н. НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_2 Про факт скоєння ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АП1 № 283339 від 08.07.2015р.
Транспортний засіб IVECO PEGASO, д/н. НОМЕР_3, належить ТОВ «АВТО-ОВІ», а ОСОБА_2 на час ДТП знаходився з ТОВ «АВТО-ОВІ» в трудових відносинах.
Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року, по справі № 642/8319/15-п, визнано винним ОСОБА_2 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі відносно нього у зв'язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року по справі № 642/8319/15-п скасовано, провадження у відношенні ОСОБА_2 по справі щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.
В вказаній постанові Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року не встановлена вина водія ОСОБА_2
В матеріалах адміністративної справи, та в Постанові Апеляційного суду Харківської області містяться показання свідків та інші документи, які вказують, що перед ДТП на проїзджу частину виїхав автомобіль ГАЗ, який можливо був в причинному зв'язку з настання ДТП.
Представник відповідача зазначив, що в матеріалах справи немає достатніх доказів того, що саме дії водія ОСОБА_2 не виповідали Правилам дорожнього руху та дії перебували у причинно-наслідковому зв'язку із ДТП, за участі належних позивачу та відповідачу автомобілів, оскільки згідно змісту доданої до матеріалів справи постанови Апеляційного суду Харківської області автотехнічна експертиза не проводилась і відповідне питання у встановленому порядку не вирішувалось.
Представник відповідача зазначив, що позивач, пред'явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним моральну шкоду, не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка зазначена в позові, а тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі (а.с.78-80).
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином рекомендованою кореспонденцією (а.с.111, 163, 167).
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.
У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 07.07.2015р. приблизно о 18 год. 00 хв., позивач рухаючись на своєму автомобілі марки LEXUS, д/н. НОМЕР_1, по вул. Полтавський шлях у м. Харкові і в районі перехрестя з вул. В. Кільцевою відбулася дорожня транспортна пригода його автомобіля з автобусом марки «IVECO PEGASO», д/н. НОМЕР_3, який належить ТОВ «АВТО-ОВІ», під керуванням ОСОБА_2, який на час ДТП знаходився з ТОВ «АВТО-ОВІ» в трудових відносинах. Дані обставини підтверджуються копією Постанови по справі № 642/8319/15-п, копією постанови апеляційного суду Харківської області від 02.03.2016р. (а.с.7-9, 81-85).
Внаслідок вищевказаного ДТП автотранспортний засіб позивача марки LEXUS, д/н. НОМЕР_1 отримав цілу низку ушкоджень, перелік яких визначено у «Звіті по визначенню вартості матеріального збитку» (а.с.11-42), копією довідки Відділу ДАЇ з обслуговування міста Харкова від 07.07.2015р. (а.с.10).
Транспортний засіб IVECO PEGASO, д/н. НОМЕР_3, належить ТОВ «АВТО-ОВІ», а ОСОБА_2 на час ДТП знаходився з ТОВ «АВТО-ОВІ» в трудових відносинах.
Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2016 року, по справі № 642/8319/15-п, визнано винним ОСОБА_2 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі відносно нього у зв'язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року по справі № 642/8319/15-п скасовано, провадження у відношенні ОСОБА_2 по справі щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.
Щодо пояснень представника відповідача, стосовно відсутності вини ОСОБА_2, суд зазначає, що судовим рішенням в мотивувальній частині встановлюються певні юридичні факти, що мають юридичне значення. Так, у тексті постанови Апеляційного суду Харківської області від 02.03.2016р. по справі № 642/8319/15-п на сторінці 3 абзац 5 встановлено факт, що: - У судовому засіданні 29 січня 2016 року ОСОБА_2 провину визнав лише частково, посилаючись на аналогічні пояснення, які надавав у судовому засіданні 07 жовтня 2015 року. На сторінці 4 абзац 2 Апеляційним судом Харківської області було встановлено: - ОСОБА_2 під час руху не дотримувався безпечної дистанції та порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Факт вчинення правопорушення підтверджується також сукупністю зібраних доказів у справі: протоколом про адміністративне правопорушення серії АП1 № 283339, схемою до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди, письмовими поясненнями ОСОБА_1
Апеляційний суд Харківської області, ухвалюючи Постанову по справі № 642/8319/15-п, закривав справу не з підстав невинуватості ОСОБА_2, а з підстав передбачених ст. 38 КпАП України, а саме - з підстав перевищення тримісячного терміну. Щодо заяви представника відповідача стосовно солідарної відповідальності у випадку завдання шкоди декількома джерелами підвищеної небезпеки суд доходить до висновку, що позивач вірно звернувся до відповідача, оскільки частиною першою ст. 543 ЦК України закріплено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. А тому позивач скористався при зверненні з відповідним позовом до суду прямо закріпленою нормою чинного Цивільного кодексу.
Стосовно відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки - це є деліктні зобов'язання. Зобов'язання з відшкодування шкоди є різновидом зобов'язань недоговірних і односторонніх, тобто таких, де на стороні потерпілого існує тільки право вимагати від боржника - заподіювача шкоди виконання ним свого обов'язку відшкодувати завдану ним шкоду, а на стороні боржника лежить тільки обов'язок відшкодувати шкоду. Саме ж відшкодування шкоди, окрім того, що воно складає зміст обов'язку боржника, є також одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом, яке закріплено ч. 2 ст. 16 ЦК. Правову природу обов'язку відшкодувати шкоду визначають у його співвідношенні з цивільно-правовою відповідальністю. Так, глава 82 ЦК України має назву «Відшкодування шкоди», містить норми (статті 1166, 1167), у назві яких використовується слово «відповідальність». У зазначених нормах у загальній формі визначається суть зобов'язань, урегульованих нормами глави 82 ЦК. У подальшому ж використовується термін «відшкодування», а не «відповідальність». У співвідношенні з відповідальністю обов'язок з відшкодування розглядається як різновид цивільно-правової відповідальності (відповідальність за цивільне правопорушення), або - як форма реалізації цивільно-правової відповідальності завдавача шкоди (як міра захисту цивільно-правового захисту порушених особистих немайнових прав або майнових прав), або як складова змісту обов'язку правопорушника у зобов'язанні (правовідношенні), яке виникло внаслідок завдання шкоди.
Суд зазначає, що для визначення правової природи обов'язку з відшкодування шкоди основоположне значення мають положення ст. 11 ЦК, до якої відсилає ст. 509 ЦК. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК завдання шкоди слід розглядати як одну з підстав виникнення цивільного обов'язку завдану шкоду відшкодувати і водночас як одну із підстав виникнення цивільного права на вимогу щодо здійснення цього відшкодування. Це дозволяє визнавати норму ст. 11 ЦК регулятивною (правоустановчою) нормою, якою визначаються не підстави застосування цивільно-правової відповідальності, а умови формування цивільно-правового зобов'язання. Завдання шкоди - юридичний факт, що обумовлює виникнення зобов'язання. І те, що таке зобов'язання, як правило, виникає із протиправних дій і суттю його є відшкодування шкоди , не повинно розглядатися як звичайна відповідальність, оскільки відшкодування - це не санкція за правопорушення, а спосіб виконання зобов'язання, реалізації обов'язку боржника.
За ступенем узагальненості та сферою дії загальні норми інституту відшкодування шкоди - це передбачені законом приписи, які для сфери охоплюваних ним відносин мають основоположне значення і підлягають урахуванню в усіх випадках завдання шкоди. Прикладом цього може бути норма, закріплена у ст. 1166 ЦК, відповідно до якої завдана шкода у будь-яких випадках підлягає відшкодуванню завжди у повному обсязі. До загальних норм можна віднести норми, якими встановлюється обов'язок відшкодувати майнову шкоду (ст. 1166 ЦК), обов'язок відшкодувати моральну шкоду (ст. 1167 ЦК) і норми, відповідно до яких необхідне урахування вини потерпілого і матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди (ст. 1193 ЦК). Усі інші є нормами спеціальними, тобто такими, якими регулюється той чи інший вид охоплюваних інститутом з відшкодування шкоди цивільних відносин з урахуванням притаманних для них властивостей. Спеціальні норми деталізують загальні приписи, коригують час і простір умов їх реалізації, визначають способи правового впливу на поведінку учасників цивільних відносин. У цьому зв'язку слід, однак, зазначити, що наявність спеціальної норми зовсім не означає, що на ділянці відносин, де вона діє, припиняє діяти норма загальна. Остання свою чинність зберігає, але, звужуючись чи коригуючись до діапазону застосування норми спеціальної. Крім того, слід також мати на увазі, що у разі відсутності спеціальної норми, якою передбачався б окремий випадок завдання шкоди і спеціальні правила її відшкодування, застосуванню підлягає загальна норма. Наприклад, на загальних підставах відшкодовується шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки (ч. 1 ст. 1188 ЦК).
Щодо посилань представника відповідача про неможливість стягнення збитків з відповідача, суд доходить до висновку, що частиною другою ст. 1188 ЦК закріплено: - Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Також, частиною 2 статті 1187 закріплено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 постанови Пленуму ВССУ ЦК від 01.03.2013р. № 4 закріплено, що обов'язок відшкодовувати завдану шкоду виникає у її завдавача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України.
У відповідності до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ч. 2 вищезазначеної статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 275 передбачені способи захисту особистих немайнових прав. Так, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України.
Згідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Протягом тривалого часу у зв'язку з пошкодженням автомобіля позивачу довелося самостійно шукати гроші для ремонту автомобіля, через що він тривалий час не міг вночі спокійно спати. Позивачу довелося спрямувати на ремонт пошкодженого в результаті ДТП автомобіля грошові кошти з сімейного бюджету. Через все це позивач втратив душевний спокій, рівновагу, з'явилися загальна слабкість, сильні головні болі, подразливість, часто виникає стресовий стан. На ґрунті високої емоційної напруженості у родині позивача виникають конфлікти, сварки. До того ж, часто виникають непорозуміння з оточуючими людьми.
Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1675,98грн. за задоволення позовних вимог майнового характеру та 640,00грн. на користь держави за задоволення вимог немайнового характеру.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 15, 23, 275, 280, 1166, 1167 ЦК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено сторонами в загальному порядку повністю або частково до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.

Суддя Н.М. Токарєва