У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Висоцької В.С., Карпенко С.О.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості по орендній платі; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» до ОСОБА_6 про відшкодування упущеної вигоди, повернення сплаченої орендної плати та розірвання договору оренди землі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що протягом дії договору оренди землі, укладеного 05 січня 2005 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» (далі - ТОВ «Агрофірма «Косівщинська»), відповідач у порушення умов договору систематично не сплачував кошти за використання належної їй земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема, орендну плату за 2011−2013 роки виплатив лише частково наприкінці 2013 року.

Просила стягнути з відповідача 2 197 грн 27 коп., з яких: 1 671 грн 14 коп. - заборгованість з орендної плати, 99 грн 99 коп. - 3 % річних, 426 грн 14 коп. - інфляційні втрати, та розірвати договір оренди землі від 05 січня 2005 року.

У лютому 2015 року ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» подало до суду зустрічний позов до ОСОБА_6 про відшкодування упущеної вигоди, повернення сплаченої орендної плати та розірвання договору оренди землі.

Вимоги мотивував тим, що відповідно до договору оренди землі, укладеного між сторонами, ОСОБА_6 передала належну їй земельну ділянку в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції з терміном дії договору 5 років, а відповідно до п. 1.3 додаткового договору - на 10 років. За умовами договору ОСОБА_6 зобов'язалася не вчиняти дії, які б перешкоджали орендарю користуватися земельною ділянкою. Проте остання на підставі договору від 28 грудня 2012 року передала належну їй земельну ділянку в оренду третій особі - товариству з обмеженою відповідальністю «Авіс-Україна», яке протягом 2013−2014 років обробляло спірну земельну ділянку, внаслідок чого були порушені права ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», оскільки товариство, сплативши ОСОБА_6 за вказаний період орендну плату, не змогло користуватися землею, та як наслідок понесло збитки у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 20 лютого 2015 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» відмовлено.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їхніх позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що вони мають бути частково задоволені.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що орендна плата за 2013 рік була виплачена позивачу своєчасно і в повному обсязі, орендна плата за 2011 і 2012 роки була їй виплачена із порушеннями визначених договором строків, проте теж у повному обсязі з урахуванням інфляційних збитків та пені. Факт несвоєчасної сплати орендної плати за спірні періоди не може свідчити про систематичне невиконання стороною договору договірних зобов'язань і не може бути підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», суди керувалися тим, що ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» не надало суду доказів на підтвердження порушення його прав і завданих збитків.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що 05 січня 2005 року між ОСОБА_6 як власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,72 га, розташованої на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області, та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» укладений договір оренди землі, за яким ОСОБА_6 передала ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» у строкове платне користування земельну ділянку, договір зареєстрований 11 грудня 2006 року у Сумському районному відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» за № 04 (а. с. 11−14).

У п. 12 договору оренди землі сторони погодили, що орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця.

01 січня 2009 року між сторонами до вказаного договору оренди землі був укладений додатковий договір, який 04 жовтня 2010 року зареєстрований у Сумському районному відділі Сумської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» за № 77 (а. с. 16), згідно з п. 1.2 якого п. 8 договору оренди викладено у новій редакції, а саме: строк оренди збільшено до 10 років, а п. 1.3 додаткового договору внесено зміни до п. 9 договору оренди землі та визначено, що орендна плата вноситься в розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік, що становить 3,0 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (паю).

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» 10 грудня 2013 року виплатило ОСОБА_6 орендну плату за 2011−2012 роки у розмірі 1 712 грн 89 коп., згідно з видатковим касовим ордером № 101236, та цього ж дня згідно з видатковим касовим ордером № 101235 − орендну плату за 2013 рік у розмірі 1 712 грн 89 коп. (а. с. 46, 47).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У ст. 21 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24, 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Отже, договір оренди землі може бути розірваний за умови систематичної несплати орендної плати (два та більше випадків).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Така правова позиція викладена і в інших постановах Верховного Суду України, що свідчить про наявність усталеної судової практики при розгляді вказаних спорів.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України при ухваленні рішення зазначеного не врахували, дійшли передчасного висновку про те, що факт несвоєчасної сплати орендної плати за спірні періоди не може свідчити про систематичне невиконання стороною договору договірних зобов'язань, при цьому не звернули увагу на п. 12 договору оренди землі від 05 січня 2005 року щодо встановлених строків виплати орендної плати, а також не врахували те, що за 2011 та 2012 роки орендна плата була виплачена позивачеві лише у грудні 2013 року.

Вирішуючи спір у частині вимог за зустрічним позовом, суди вважали, що товариством не доведено факту неможливості оброблення спірної земельної ділянки протягом 2013−2014 років, у зв'язку з чим дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для повернення сплаченої орендної плати і обґрунтовано відмовили у задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині вимог за первісним позовом з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 338, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року у частині позовних вимог ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості по орендній платі скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.Є. Червинська
Судді: В.С. Висоцька
І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
О.М. Ситнік