Справа № 191/5464/16-ц
Провадження № 2/191/72/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бондаренко Г.В.,

за участю секретаря Силкіной О.Г.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 11 липня 1998року по жовтень 2008 року, позивач ОСОБА_1 та відповідач -ОСОБА_2, перебували у зареєстрованому шлюбі. 22.11.2010р. шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, 12 грудня 2003 року, за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу було набуто спірне майно - будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Жлоби (Ярова)55 «б», вартість якого становить 97 289 грн. Станом на теперішній час, відповідач усілякими способами перешкоджає комфортному існуванню позивача, та їхньої спільної дитини в спірному житловому будинку. На теперішній час позивач та відповідач не можуть дійти взаємної згоди щодо поділу спільного майна. Вважає, що за таких обставин, даний спір має бути вирішений судом. У звязку з вищезазначеним просить визнати за нею ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул. Жлоби ( Ярова) 55 «б» Виділити у власність позивачу ОСОБА_1, 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Жлоби (Ярова) 55 «б».

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити.

Представник відповідач в судові засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та просить застосувати строк позовної давності.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони перебували у шлюбі з 11.07.1998 року до 22.11.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Синельникове реєстраційної служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області від 25.06.2014р., актова запис №97.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.12.2003 року серія ВАР №851915 який посвідчений державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4, та зареєстрований в реєстрі за №1108, ОСОБА_2 придбав, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою: Дніпропетровська область м.Синельникове, вул.Жлоби, 55-Б (а.с.5).

Довідкою КП «СМБТІ» від 30.11.2016р., №1148 та витягом серії АА №883380 підтверджено факт реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок за ОСОБА_5 (а.с.6,10).

З довідки виданої головою квартального комітету №12 вбачається, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Жлоби(Ярова),55-б., зареєстровані -ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_3, 1999р.н., та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований, але не проживає з 2011 року.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Названі норми матеріального права презумпцію права сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область м. Синельникове, вул. Жлоби (Ярова), 55-Б, придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано.

Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Оскільки одним із подружжя в період шлюбу (1998-2010 рік) придбано будинок, то в подружжя виникла право спільної сумісної власності, і, як наслідок, право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку.

У разі наявності в майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, пятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі не вчинення таких дій, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд встановив, що спірний житловий будинок набутий у власність під час шлюбу сторін, а тому зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності, не дивлячись на те, що у правовстановлюючому документі власником будинку зазначена відповідач ОСОБА_2.

Разом з тим, позивачем не надані документи, які б підтверджували можливість розподілу майна в натурі, без шкоди для його призначення, тобто технічний висновок про можливість розподілу домоволодіння в натурі. Відсутність такого висновку позбавляє суд можливості розглянути позовні вимоги позивача про виділ ? частки домоволодіння в натурі. Отже в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити у звязку з тим, що позивачем не надані суду належні і допустимі докази.

Таким чином, враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Дніпропетровська область м.Синельникове, вул. Жлоби(Ярова),55-Б, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та визнати за обома сторонами право власності на указане майно в ідеальних частках, кожному по 1/2 частині указаного майна без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, тобто суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Заява представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає з таких підстав:

Судом встановлено, що в 2014 році ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ( справа №191/1935/14-ц).

Ухвалою суду від 05 січня 2015 року вказана позовна заява була залишена без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Суд вважає, що зверненням до суду із вказаною позовною заявою ОСОБА_2 був перерваний строк позовної давності і строк позовної давності необхідно обчислювати з 05 січня 2015 року.

Позивач ОСОБА_1 подала позовну заяву до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області 05 грудня 2016 року, тобто протягом встановленого законом строку на звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул. Жлоби(Ярова) 55 «б» .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_6