АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2396/17 Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з відповідачем з 20 грудня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 лютого 2012 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 25% з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття.

Зазначала, що з 11 червня 2014 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4. 26 серпня 2016 року вона отримала пропозицію роботи на посаді секретаря в юридичній фірмі у місті Міссісога, Канада з гарантійним листом на проживання. Проте, відповідач дозвіл на виїзд сина з матір'ю за кордон не надає.

У зв'язку з цим, просила суд надати їй дозвіл на виїзд за межі України на постійне місце проживання дитини до Канади ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька ОСОБА_2, 1986 року народження, дозволити їй або її представнику без згоди ОСОБА_2 оформлювати документи для виїзду або супроводу дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього та далекого зарубіжжя, стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 551,20 грн.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вважав, що позивачкою не доведено того, що у Канаді для дитини будуть створені належні умови для виховання, проживання, навчання, тощо. Також зауважив, що пропозиція працевлаштування, приєднана до матеріалів справи, мала строковий характер, і строк цієї пропозиції на теперішній час сплинув; виїзд дитини за кордон порушить права батька.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як на підставу заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона отримала пропозицію роботи на посаді секретаря в юридичній фірмі у місті Міссісога, Канада з гарантійним листом на проживання, проте відповідач дозвіл на виїзд сина з матір'ю за кордон не надає.

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З наведеного вбачається, що при вирішенні питання про доцільність виїзду дитини за кордон без згоди батька слід враховувати наведені вище норми закону та виходити з можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, або на постійне місце проживання дитини за кордон суперечить нормам сімейного права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею.

Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виїзд дитини до Канади на строк, зазначений позивачкою, на постійне місце проживання, не може бути визнаний розумним; надання такого дозволу позбавить дитину та батька належного спілкування та виховання, порушить їх права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді