Справа № 2/331/559/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю представників :

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.11.2012р ОСОБА_3 уклала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 трудовий договір (безстроковий) між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який 20.11.2012р зареєстровано Південним районним центром зайнятості м. Запоріжжя за №0.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.06.2016р, ОСОБА_3 поновлено на роботі у відповідача та стягнуто на її користь середній заробіток за період з 08.08.2015р по 31.10.2015р.

Оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ухвалено 22 квітня 2016 року та предметом судового розгляду не був період з 01.11.2016р. по 22.04.2016р., вважає, що позивачка має право на стягнення середнього заробітку до моменту її поновлення на роботі судом, тобто 22.04.2016р. Тобто, період, за який необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за цим позовом обчислюється з 1.11.2015р по 22.04.2016р (122 робочих днів).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2016р у справі №331/8230/15-ц була встановлена середня заробітна плата позивачки у розмірі 63,63 грн., а тому за розрахунком відповідач повинен сплатити позивачеві 7762,86 грн. (122 дні х 63,63 грн.)

На підставі викладеного, просить суд стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, який обчислюється з 1 листопада 2015 року по 22 квітня 2016 року , в розмірі 7 762, 86 грн..

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на те, що вимоги є законними, оскільки ґрунтуються на вимогах діючого законодавства України. Додатково зазначив, що з часу прийняття судом рішення у справі №331/8230/15-ц та до моменту розгляду даної справи позивачка на роботі у відповідача не поновлена. Заперечень з приводу таких пояснень або ж доказів, які б спростовували їх відповідачем не надано. Також не надано відповідачем і доказів виплати позивачці заробітної плати у період з 1.11.2015р по 22.04.2016р. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в його постанові №9 від 06.11.1192р «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 32) - при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У таких роботодавців як: ТОВ «Лотос Трейд» та ФОП ОСОБА_5, про які зазначав у своїх запереченнях проти позову відповідач, позивачка працювала як до звернення до суду з позовом про поновлення на роботі так і у період з 1.11.2015р по 22.04.2016р, що підтверджується записами в трудовій книжці позивачки та встановлено рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2016р та Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016р у справі №331/8229/15-ц. Тобто, нового працевлаштування ОСОБА_3 (нового місця роботи, після незаконного звільнення) у вказаний період у позивачки не було

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечував, посилаючись на те, що позивачка у вказаний час працювала в інших роботодавців та отримувала заробітну плату, а тому мала джерело доходів та не має права вимагати від відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 20.11.2012р ОСОБА_3 уклала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 трудовий договір (безстроковий) між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який 20.11.2012р зареєстровано Південним районним центром зайнятості м. Запоріжжя за №0.

Наказом № 03/17 від 17 березня 2015 року ФОП ОСОБА_4, ОСОБА_3 звільнено з осади бухгалтера з 17.03.2015 року згідно статті п.5 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись із вказаним наказом, ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності та моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 22 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа Виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення виплат та моральної шкоди задоволені частково. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку звернення до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа Виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення виплат та моральної шкоди та поновити пропущений строк .Визнано протиправним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_4 № 03/17 від 17 березня 2015 року про звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_3 з 17.03.2015 року згідно п.5 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді бухгалтера у ФОП ОСОБА_4. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3754 гривні 54 копійки, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 337 гривень 38 копійок , моральну шкоду в сумі 3 000 гривень, судовий збір 487 гривень 20 копійок. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1461 гривню 60 копійок. Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допущено до негайного виконання. (а.с. 4-12)

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року апеляційну скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 відхилена. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року по цій справі залишено без змін. (а.с.13-16)

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 22 квітня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року встановлено, що ФОП ОСОБА_4 здійснило незаконне звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_3 з 17.03.2015 року згідно п.5 ст. 40 КЗпП України. Одночасно судами встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 63.63 грн.

Зі змісту ст. 235 КЗпП України , у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так як судами встановлено, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства , і тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушенного прогулу, після строку закінчення тимчасової непрацездатності, тобто з 08.08.2015 року по день поновлення на посаді (22.04.2016 року).

Враховуючи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2016 року позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2015р. по 31.10.2015р. вирішені, то в даному випадку розгляду підлягає період з 01.11.2015р по 22.04.2016р., який є предметом позову.

Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів.

Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 01.11.2015 р. по 22.04.2016р. за розрахунком позивача становить: (63,63 грн. (середньоденна заробітна плата) х 122 робочих днів) = 7762,86 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_6 за розрахунком позивача складає 63,6362 гривень, що також встановлено судовими рішеннями під час розгляду питання про поновлення позивача на роботі.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналізуючи зазначені представником відповідача підстави його заперечень проти позову, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки спростовані наданими стороною позивача доказами та встановленими в судовому засіданні фактами, суд приходить до висновку, що вони є не спроможними та до уваги їх не приймає виходячи з наступного.

Доводи представника відповідача щодо безпідставності заявлених позовних вимог з тих підстав, що позивачка у вказаний час працювала в інших роботодавців та отримувала заробітну плату - суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, а також є нормативно не обґрунтованими, виходячи з такого.

Можливість заробляти собі на життя працею, як людина сама для себе вільно обирає або на яку вільно погоджується є змістом права на працю, котре визнається ст. 43 Конституції України за кожним громадянином. Вільний вибір праці і добровільна згода на неї означають виключне право особи самій розпоряджатися її здібностями до праці. Це положення є втіленням у національне законодавство змісту ст. 23 Загальної декларації прав людини. Тим самим реалізовані вимоги ст. 8 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, якими гарантована принципова можливість для громадян обирати собі рід занять, роботу за здібностями, у місці і в час, зручні або прийнятні для них.

При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім'ї. Звідси, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Через незаконні дії відповідача, позивачка втратила роботу та можливість заробляти собі на життя. Її позбавили права на працю, гарантоване не тільки національним законодавством, але й нормами міжнародного права.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року у справі № 2-рп/2008 зазначив, що: «Право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини)».

У той же час, у пункті п. 2.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р у справі №1-13/2013 зазначено

ОСОБА_7 України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" (Заява N 11901/02) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Сфера зобов'язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності.

За змістом наведених норм матеріального права, рішень Конституційного Суду України та практики ЄСПЛ - стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку є поновленням її у праві заробляти собі на життя працею.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в його постанові №9 від 06.11.1192р «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 32) - при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У таких роботодавців як: ТОВ «Лотос Трейд» та ФОП ОСОБА_5, про які зазначав у своїх запереченнях проти позову відповідач, позивачка працювала як до звернення до суду з позовом про поновлення на роботі так і у період з 1.11.2015р по 22.04.2016р, що підтверджується записами в трудовій книжці позивачки та встановлено рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2016р та Апеляційного суду Запорізької області від 21.07.2016р у справі №331/8229/15-ц. Тобто, нового працевлаштування ОСОБА_3 (нового місця роботи, після незаконного звільнення) у вказаний період у позивачки не було; доказів отримання позивачкою гарантованих державою соціальних виплат у вказаний період відповідачем не надано.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму та не більше 5 розмірів мінімального прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від розміру мінімального прожиткового мінімуму у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215, 88 ЦПК України, ст. ст. 235, 237 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, який обчислюється з 1 листопада 2015 року по 22 квітня 2016 року , в розмірі 7 762, 86 грн. ( сім тисяч сімсот шістдесят дві гривні 86 копійок).

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 640, 00 грн. ( шістсот сорок гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

09.08.2017