УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним договору щодо відчуження квартири та припинення права власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень, посилався на те, що на підставі обмінного ордеру, виданого 26 квітня 1985 року бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_4, остання та члени її родини: він (чоловік) та донька - ОСОБА_5, вселились у квартиру АДРЕСА_1 (нині - Фонтанська дорога) в м. Одесі. У травні 2012 року йому стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» був затверджений акт оціночної комісії від 5 березня 1992 року та вирішено питання про продаж ОСОБА_5 спірної квартири за 11 501 карб. 9 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та донькою ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким остання викупила спірну квартиру за 11 501 карб. З 1968 року він працював електромеханіком на суднах Чорноморського пароплавства та більшу частину часу знаходився за кордоном, останній час тяжко хворіє та є інвалідом ІІ групи На момент викупу квартири доньці виповнилося 24 роки і вона після отримання вищої освіти тільки почала працювати. Грошові кошти в розмірі 11 501 карб., за які була викуплена квартира, є спільною сумісною власністю подружжя - його та його дружини ОСОБА_4 З 1985 року донька в квартирі не проживає, що підтверджується довідками про склад сім'ї. Жодної згоди на продаж квартири він не надавав, у зв'язку із чим договір порушує його права та має бути визнаний недійсним.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним п. 78 рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року в частині продажу ОСОБА_5 квартири, що складається з трьох кімнат, загальною житловою площею 39,36 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2. Визнано недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений 9 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та ОСОБА_5 стосовно квартири, що складається з трьох кімнат, загальною житловою площею 39,36 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 Застосовано наслідки недійсності правочину, повернуто у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 64,11 кв.м. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірна квартира викуплена 9 квітня 1992 року ОСОБА_5 без письмової згоди подружжя ОСОБА_4 та за їх спільні кошти, чим було порушено права позивача на це приміщення. Тому у відповідності до ст.ст. 15,16 ЦК України його порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним п. 78 рішення виконкому Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року та договору купівлі-продажу від 9 квітня 1992 року з підстав, передбачених ст. ст. 48, 224 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність».

Проте з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі обмінного ордеру, виданого 26 квітня 1985 року бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_4, остання та члени її сім'ї: чоловік ОСОБА_3 та донька ОСОБА_5, вселились у квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 64,11 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» був затверджений акт оціночної комісії від 5 березня 1992 року та вирішено питання про продаж ОСОБА_5 вказаної квартири за ціною 11 501 карб.

За умовами договору купівлі-продажу квартири від 9 квітня 1992 року, укладеного між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_5, остання купила за 11 501 карб. Квартиру. Вказаний договір зареєстровано в установленому законом порядку.

Установивши зазначені обставини суди дійшли вірного висновку, що до виниклих правовідносин застосовуються положення ЦК України 1963 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», чинному на час виникнення спірних правовідносин, наймач житлового приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради №142 від 19 травня 1989 року громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку.

Тобто обов'язковою умовою є наявність письмової згоди всіх членів сім'ї.

Задовольняючи позов, суди виходили із того, що письмової згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на викуп спірної квартири їх донькою ОСОБА_5 не має.

Такий висновок суду спростовується записом у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року згідно якого «Согласие взрослых членов семи имеется» (а.с. 5).

Жодних нових доказів вказаного факту ненадання згоди при повторному розгляді справи позивачем не надано, що свідчить про висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що є неприпустимими (ст. 60 ЦПК України).

Разом із тим, висновки судів про те, що ОСОБА_5 є неправомірним набувачем спірної квартири, оскільки викуп спірної квартири був здійснений ОСОБА_6 за спільні сімейні кошти із ОСОБА_3 є неспроможними, оскільки фактично вимоги позивача направлені на заміну сторони у зобов'язанні та переведення прав і обов'язків за правочином до іншої особи, що допускається лише в прямо передбачених законом випадках і не пов'язане з визнанням правочину недійсним.

Дійшовши висновку про порушення відповідачем майнових прав позивача у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України поза увагою судів залишилось положення закону про правові наслідки спливу позовної давності.

Так, за правилами ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР, який діяв на час передачі майна у власність, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім того, питання про застосування строків позовної давності за нормами ЦК УРСР 1963 року вирішувалось судом без заяви сторони.

Таким чином, вирішуючи позов, поданий з пропуском строку позовної давності, суду насамперед необхідно встановити з дотриманням положень ст. ст. 212-214 ЦПК України початок перебігу строку позовної давності, причини його пропуску, наявність підстав для його поновлення та для захисту порушеного права.

Так, за наявності підстав для задоволення позову, суд повинен визначитися з тим, коли саме позивач дізнався або повинен бути дізнатися про порушення своїх прав.

Установивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 у березні 1992 року, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у тому числі витяг оскаржуваного рішення та оспорюваного договору, зберігалися у спірній квартирі, де проживали позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4, суди не встановили коли стало позивачу відомо, або повинно було стати відомо, що спірна квартира перейшла у приватну власність ОСОБА_5

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
Л.М. Мазур
О.М. Ситнік