Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суд із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати факт спільного проживання однією сім'єю із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, поділити зазначене майно, виділивши їй відповідно 1/3 та 1/2 зазначених квартир.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 з 2000 року по жовтень 2013 року проживала однією сім'єю із ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син ОСОБА_5.

У жовтні 2013 року відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, залишивши позивача та сина без житла. Посилаючись на викладене ОСОБА_3 просила задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частинку квартири АДРЕСА_3. У задоволенні решти позову відмолено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року рішення суду першої скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частинку квартири АДРЕСА_3, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивачем доведено факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року та набуття сторонами під час їх спільного проживання однією сім'єю 2/3 частин квартири АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду в частині вимог щодо факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року, однак дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання за позивачем 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки остання не довела факту придбання вказаної квартири за спільні кошти сторін.

Отже, апеляційний суд встановив наявність між сторонами фактичних шлюбних відносин з 2000 року по 2013 рік, однак відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину квартири.

Проте, з указаним висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 23 листопада 1991 року, який було розірвано 26 січня 1994 року (т. 1 а.с. 99).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18 березня 1998 року, виданого виконкомом Львівської міської ради, квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_6 та матері останньої ОСОБА_7 (т.1 а.с.91).

У 90-х роках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхали на постійне місце проживання в Державу Ізраїль.

У 2000 році до квартири АДРЕСА_1, в якій проживав ОСОБА_4, переїхала ОСОБА_3 зі своєю донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народився син ОСОБА_5 (т.1 а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Разом з тим, до набрання чинності СК України (2004 року) законодавство не передбачало правового статусу майна, набутого за час спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, як спільного сумісного, а тому відсутні правові підстави для встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу в цей період.

Проте, вказані норми матеріального права судом апеляційної інстанції залишено поза увагою.

Крім того, всупереч вимогам статей 10, 11 ЦПК України, роз'яснень, вкладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, апеляційний суд вирішив питання щодо статусу майна, зокрема вхідних дверей та вікон, а також телевізора, яке не було предметом заявлених вимог у дані справі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу без виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлюється для подальшого вирішення правового спору.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не вірно застосував норми матеріального права, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не оцінив всіх доказів, не витребував нових, залишив поза увагою, що саме по собі встановлення факту проживання однією сім'єю без відповідного правового наслідку чинним законодавством не передбачено.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: О.В. Кафідова

Т.О.Писана

О.В.Умнова

І.М. Фаловська