Справа № 158/428/16-ц
Провадження № 2/0158/4/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Корецької В.В.

при секретарі Процик Л.В.

за участю позивача за первісним позовом,

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом,

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника відповідача за первісним позовом,

позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання майнового права забудовника, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання майнового права забудовника.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.11.2004 року між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, зареєстровано шлюб. В даному шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування у шлюбі він з відповідачем придбали земельну ділянку, загальною площею 0,0652 га, що знаходиться за адресою м. Ківерці, вул. Луцька, 5. Вказана земельна ділянка набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №2622. При оформленні даного договору купівлі-продажу земельної ділянки покупцем вищезазначеної ділянки було зазначено відповідача ОСОБА_3

Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області №30 від 03.07.2008 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з мансардою розміром 8,5 м. х 9,5 м. на земельній ділянці за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Луцька, 5, на якій у цьому ж таки році спільною працею та за рахунок сумісних коштів вони розпочали будівництво.

Також зазначив, що житловий будинок загальною площею 108,4 кв. м., який знаходиться за вищевказаною адресою є недобудованим та не прийнятим в експлуатацію, а тому вважається будівельними матеріалами, обладнанням, що утворюють конструктивні елементи. Жодних правовстановлюючих документів на даний житловий будинок немає.

Вказує, що між ним та відповідачем не досягнуто домовленості щодо визначення його частки у спільному майні подружжя та визнання за ним 1/2 частки права забудовника, оскільки на даний момент між ними відносини є доволі напруженими, і в договірному порядку даний спір вирішити не можливо, а тому просить суд визнати за ним: право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, які знаходяться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право забудовника на 1/2 частину недобудованого житлового будинку в м. Ківерці, вул. Луцька, 5.

Разом з тим, 16.05.2017 року відповідачем ОСОБА_3 до суду подано позов до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Даний позов мотивований тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 вона придбала житловий будинок в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, де в подальшому отримала в приватну власність земельну ділянку та дозвіл на знесення існуючого будинку і будівництво нового житлового будинку, будівництво якого не завершене.

Вказує, що перебування зазначеного незавершеного будівництва у спільній частковій власності не сприятиме збереженню майна та чинитиме перешкоди їй як власнику земельної ділянки та забудовнику щодо продовження будівництва на цій земельній ділянці.

Вважає, що присудження грошової компенсації ОСОБА_1 є найбільш доцільним по даній справі. Крім того зазначила, що вона використала отримані нею кошти іншої особи для здійснення вказаного будівництва.

Окрім того вказує, що з нею проживають їхні з відповідачем спільні малолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та повністю перебувають на її утримані, тому також в інтерес дітей просить поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя незавершене будівництво житлового будинку в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, визнавши право власності на майно за нею та присудивши ОСОБА_1 грошову компенсацію, внесену нею на депозитний рахунок.

Ухвалою суду від 23.06.2017 року вищевказані цивільні справи були обєднанні в одне провадження.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, кожен зокрема, первісний позов підтримали повністю та просили його задоволити. Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнали та просили у його задоволенні відмовити.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні, кожен зокрема, первісний позов не визнали, просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов підтримали та просили його задоволити.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об'єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2004 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.02.2016 року між ними розірвано /а.с. 6, 143/.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_6, 25.05.2013 року, що підтверджується свідоцтвами про народження останніх серій І-ЕГ №030648 від 18.05.2006 року та І-ЕГ №176726 від 07.06.2013 року /а.с.7-8/.

Відповідно до розяснень, що містять п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК .

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,0652 га, що знаходиться за адресою: м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №2622 покупцем зазначено ОСОБА_3 /а.с.66/.

Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області №30 від 03.07.2008 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з мансардою розміром 8,5х9,5 м. на земельній ділянці за вищевказаною адресою /а.с.12/.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з положень ст. ст. 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду безоплатно.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст.61 Сімейного кодексу України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак, 13 червня 2012 року набрав чинності Закон № 4766-VI, яким зазначену частину ст. 61 Сімейного кодексу України виключено.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0652 га, що розташована в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, на підставі рішення Ківерцівської міської ради від 07.02.2007 року №18/30 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку /а.с. 64-65/.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка безоплатно набута відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 у приватну власність, в результаті реалізації права громадян на приватизацію, зазначений обєкт не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу в порядку норм Сімейного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах, прийнятих в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, в цивільних справах № 6-99ц11 від 22.02.2012р. та № 6-98цс11 від 15.02.2012р.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Разом з тим, у судовому засіданні досліджено та встановлено, що позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом не підтверджено придбання будь-ким з подружжя будівельних матеріалів та їх використання при здійсненні зазначеного будівництва.

Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Разом з тим, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами розпочато будівництво житлового будинку в м. Ківерці, по вул. Луцька, 5, Волинської області, яке не завершено, ступінь готовності вказаного будівництва складає 87%, що стверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № О-4 від 07.02.2017 року.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

З огляду на те, що вказане будівництво вказаного будинку не завершено, в експлуатацію такий будинок не прийнятий, право власності на нього як на обєкт завершеного будівництва не зареєстровано, суд вважає, що поділу підлягає право на будівельні матеріали, що складає 87% готовності незавершеного будівництвом будинку в м. Ківерці, по вул. Луцька, 5, у відповідності до ст.331 Цивільного кодексу України.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №О-4 від 07.02.2017 року ринкова вартість матеріалів у будівництві будинковолодіння та вартість фактично виконаних робіт з даного будівництва по вул. Луцькій, 5, м. Ківерці становить 549213 грн., поділ в натурі незакінченого будівництвом та незданого в експлуатацію будинковолодіння неможливий /а.с.176-181/.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними.

Згідно розяснень, що містить п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Враховуючи те, що загальна вартість майна подружжя, яке підлягає поділу, згідно висновку експертизи, становить 549213 грн., кожному із подружжя слід виділити у власність обєкт, вартістю не менше 274606,50 грн., однак, вартість кожного із обєктів окремо не дозволяє поділити майно, виділивши кожному із подружжя самостійний обєкт, без грошової компенсації його вартості іншому.

За ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 внесено грошову компенсацію в сумі 274606,50 грн. на депозитний рахунок Територіального управління Держаної судової адміністрації України у Волинській області згідно квитанцій № 1 від 15.05.2017 року /а.с. 221/.

Згідно із статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Підсумовуючи вище викладене та виходячи із норм законів, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які досліджені в судовому засіданні, суд визнає, що з врахуванням інтересів обох сторін та відсутність істотної шкоди, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, батьком яких є ОСОБА_1 і які проживають разом з матірю ОСОБА_3, на депозитний рахунок, якою внесено відповідну суму грошової компенсації, тому позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню повністю, а у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Окрім того, ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.06.2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0652 га, кадастровий номер :01:001:4001, яка розташована в м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, та належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4; на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, які знаходяться м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, та належать ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.248-249/.

Беручи до уваги те, що при вирішенні даної справи немає необхідності у забезпеченні позову шляхом накладення арешту, суд приходить до висновку, що даний арешт вищевказаного майна слід скасувати.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позов підлягає до задоволення, тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2746,07 грн. слід стягнути з позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 3, 15, 10, 11, 60, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 3, 15, 16, 182, 183, 331, 355, 368, 372, 391 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання майнового права забудовника відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на незавершене будівництво житлового будинку за адресою: м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області.

Присудити ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 274606 (двісті сімдесят чотири тисячі шістсот шість) грн. 50 коп., внесену на депозитний рахунок Територіального управління Держаної судової адміністрації України у Волинській області згідно квитанцій № 1 від 15.05.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_1, в користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2746 (дві тисячі сімсот сорок шість) грн. 07 коп.

Зняти арешт на земельну ділянку площею 0,0652 га, кадастровий номер :01:001:4001, яка розташована в м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, та належить на праві власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зняти арешт на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, які знаходяться м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, та належать ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ківерцівський районний суд до апеляційного суду у Волинській області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які були відсутні під час проголошення рішення, з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька