Справа № 236/1802/17
02 серпня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Сердюк Н.В.,
за участю секретаря - Снігирьової О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Лиман за участю позивача ОСОБА_1, свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника третьої особи Голєва С.І. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
20 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зазначивши, що їй на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. В цьому будинку з 1998 року її невістка - ОСОБА_5 зі своїм сином від першого шлюбу - ОСОБА_8, а потім дочка відповідача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 зі своїми дітьми не мешкають у вказаному будинку з 2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідачка ОСОБА_5 народила сина - ОСОБА_7, якого також зареєструвала за місцем своєї реєстрації, тобто у будинку позивача. ОСОБА_5 зі своїми дітьми не мешкають у будинку позивача. Відповідач не несе витрат на утримання, не сплачує комунальні платежі. В добровільному порядку відповідачка зі своїми дітьми з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомими майном у повному обсязі. Тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав та просить визнати ОСОБА_5 з її дітьми: ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання з"явилася, позовні вимоги підтримала, підтвердила, викладені в позовній заяві обставини, наполягала на задоволенні позову.
Третя особа - представник органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області Голєв С.І., в судове засідання з'явився, не заперечував проти виселення ОСОБА_5 з її дітьми та просив вирішити питання на розсуд суду.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_8, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с. 35-40), в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заперечень проти вимог позивача, та клопотаннь про розгляд справи без їхньої участі суду не надали.
З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач являється власником будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 червня 1992 року, зареєстрованим в реєстрі за № 100, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (а.с. 8).
У вказаному будинку окрім позивача зареєстровані син позивача - ОСОБА_9, а також колишня невістка позивача - ОСОБА_5, та її діти: ОСОБА_8 відповідач у справі, та неповнолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).
З 2005 року відповідач ОСОБА_5 разом зі своїм сином - відповідачем ОСОБА_8 та малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають в будинку позивача, не несуть витрат на його утримання, не сплачують комунальні платежі, виселились добровільно, вивезли свої особисті речі, місце їх проживання на даний час не відоме, що підтверджується актом від 29 липня 2017 року, засвідченим старостою на території смт. Дробишеве та с. Дерилове - ОСОБА_10 (а.с. 15).
Факт тривалої відсутності відповідача ОСОБА_9 з її неповнолітніми дітьми та її сина - відповідача ОСОБА_8 у вказоному будинку також підтвердили в судовому засіданні свідки, які є сусідами позивача багато років, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які суду пояснили, що син позивача ОСОБА_9 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 та разом з дітьми вони проживали в будинку позивача. З 2005 року після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_5 разом з дітьми виїхала із вказаного будинку. Особисті речі ОСОБА_5 та її дітей в будинку відсутні. Де на даний час перебуває ОСОБА_5 з дітьми не відомо.
Що стосується прав малолітніх осіб ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, то представник органу опіки і піклування Лиманської міської ради пояснив, що ОСОБА_5 у них на обліку не перебуває, висновку комісії виконкому немає, та не заперечував проти задоволення позову.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 з неповнолітніми дітьми та відповідачем ОСОБА_8 відсутні в будинку позивача понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує.
Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідача ОСОБА_5, її малолітніх дітей та відповідача ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі.
Напідставівикладеного, керуючись ст.ст. 16, 346, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 208, 209, 212-215, 218, 223-228 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 особами, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком за адресою : АДРЕСА_1.
Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя - підпис -

З оригіналом згідно: суддя

Краснолиманського міського

суду Донецької області Н.В. Сердюк