Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8983/16-ц
Провадження № 2/711/482/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином.

В обґрунтування позову вказує, що у 2012 році вона прийняла рішення придбати нерухоме майно так, як вже тривалий час працює за кордоном та зібрала певну суму коштів. Її син, ОСОБА_2 (відповідач), який проживав разом зі своєю цивільною дружиною та неповнолітнім сином на той час не працював і потребував її фінансової допомоги. Коли вона повернулася на Україну син почав запевняти її, що отримав вигідну пропозицію по роботі, але оскільки має складні відносини з її колишнім чоловіком (в якого він на той момент проживав), то запропонував вирішити питання стосовно окремої квартири. Оскільки вона тривалий час працює за кордоном і перебуває в Україні короткий період часу, між нею і сином була домовленість про те, що він вчинить дії по оформленню купівлі-продажу квартири самостійно, за її відсутності. Син також запевнив, що можливо оформити нерухомість на нього, а для її спокою після завершення процедури реєстрації права власності оформити договір застави вказаного нерухомого майна в рахунок забезпечення виконання ним зобовязання по поверненню боргу, або після її приїзду він переоформить договір купівлі-продажу на її імя.

Про отримання грошей її сином - ОСОБА_2 в борг між нею - ОСОБА_1 та її сином - ОСОБА_2 10.03.2012 року була укладена розписка, відповідно до якої її син взяв у неї в борг на придбання квартири грошову суму в розмірі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязався їх повернути, а в разі не повернення грошових коштів він передасть у власність квартиру.

Одразу ж після отримання вказаних коштів ОСОБА_2 23.03.2012 року була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 за 217600 грн., які вона передала сину.

На даний час ОСОБА_2 не повернув їй кошти, наданні йому в борг на придбання квартири, обіцяні ним дії не виконав, застава оформлена не була, договір він так і не переоформив. У відповідача такі кошти на момент придбання нерухомості були відсутні, він ніде офіційно не працював, не мав ніякого джерела доходу, тому придбати квартиру він міг лише за її гроші.

Оскільки гроші надавалися в борг її сину на придбання квартири, він їх досі їй не повернув, на її вимоги не реагує, на контакт стосовно повернення їй квартири не йде, вважає, що її майнові права порушені а тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений державним нотаріусом Черкаської нотаріальної контори ОСОБА_5 є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначена квартира була придбана нею за її власні кошти, зароблені нею та зняті з її особистих рахунків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

А тому, просить визнати договір купівлі-продажу квартири № 26 по вул. В.Чорновола (Енгельса), 7 в м. Черкаси удаваним правочином в частині покупця ОСОБА_2.

Ухвалою суду, занесеною до журналу судових засідань, до участі в справі в якості співвідповідачів притягнуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В судовому засіданні 13.03.2017 року представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні 13.03.2017 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову.

В судовому засіданні 13.03.2017 року та 29.06.2017 року представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_8 заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що подання такого позову позивачкою направлене на позбавлення його довірительки ОСОБА_3 власності, як на спільне майно подружжя. Крім того, позивачка вже зверталася до суду з різними позовами, якими намагалася вивести вказану квартиру, з власності відповідача ОСОБА_2, щоб унеможливити її розподіл. А тому, просив відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених в письмових запереченнях.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_4 не зявилася не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7, представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_8, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних с прав про визнання правочинів недійсними » від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності про визнання його недійсним.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

В силу ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, які передбачені удаваним правочином.

У відповідності до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тобто для встановлення удаваності угоди необхідною умовою є встановлення дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договорів.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що 23.03.2012 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру № 26 по вул. Енгельса (нині ОСОБА_9), 7 в м. Черкаси, загальною площею 62,5 кв.м. за 217600 грн. (а.с. 10). Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі 10.09.2012 року за № 7-715.

Звертаючись з даним позовом до суду позивачка вказує на те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 23.03.2012 року є удаваним в частині покупця ОСОБА_2, оскільки вказаний договір мав бути укладений на її користь - вона мала бути покупцем, оскільки саме вона давала кошти на придбання вказаної квартири, однак вказаний договір, з незалежних від неї підстав, був укладений на користь її сина ОСОБА_2.

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на те, що спірна квартира була придбана виключно на її кошти, а також на те, що між нею та сином ОСОБА_2 була домовленість про придбання квартири саме для неї, але його дії при вчиненні правочину були завідомо спрямовані на позбавлення її права власності на нерухоме майно. Однак доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надала. Не були надані такі докази і її представником в судовому засідання 13.03.2017 року.

Натомість вказані доводи суперечать іншим твердженням позивачки, викладеним в позовній заяві. Так, з абзаці четвертому описової частини позову (а с. 2) позивачка вказує, що між нею - ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 10.03.2012 року була укладена розписка відповідно до якої її син взяв у неї в борг на придбання квартири грошову суму в розмірі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязався їх повернути. Одразу ж після отримання вказаних коштів ОСОБА_2 була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 за 217600 грн., які вона передала сину.

Також в даній позовні заяві позивачка вказує, що на сьогоднішній день ОСОБА_2 не повернув їй кошти, надані йому в борг на придбання квартири, обіцяні ним дії не виконав, застава оформлена не була.

Крім того, з розписки ОСОБА_2, яку позивачка додає до позову, вбачається, що її син дійсно брав у неї в борг на придбання квартири 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязувався їх повернути або віддати придбану квартиру.

Вказане суперечить доводам позивачки про те, що спірний договір є удаваним в частині покупця і що в дійсності бути укладений договір купівлі-продажу спірної квартири на її користь.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 звертаючись з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру (справа № 711/1869/16-ц) також вказувала, що вона передала своєму сину ОСОБА_2 в борг на придбання ним квартири 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів, а останній зобовязувався їх повернути, але цього не зробив, що і стало підставою для предявлення такого позову. Вказаний позов був визнаний ОСОБА_2, який підтвердив що брав вказані кошти у ОСОБА_1 в борг для придбання собі квартири і ніхто з вказаних осіб на той час не заявляв про те, що квартира придбавалася для позивачки ОСОБА_1

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2016 року встановлено, що вищевказані кошти ОСОБА_2 брав в борг у своєї матері на придбання квартири, однак в задоволенні позову було відмовлено, оскільки договір позики сам по собі не передбачає права позикодавця вимагати передачі йому замість грошей нерухомого майна, яке належить позичальнику (а.с. 39-40).

Крім того, відповідач ОСОБА_2 також звертався до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 в якому також вказував, що кошти на придбання квартири йому були надані в борг його матірю ОСОБА_1, а тому є його особистими коштами, в звязку з чим просив визнати за ним право власності на спірну квартиру (а.с. 41-42).

Доводи позивачки про те, що між нею та сином була домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири саме на неї спростовуються і наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст.ст. 239, 244, 245 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обвязки особи, яку він представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Виходячи з викладеного, для укладення ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_1, договору купівлі-продажу квартири, який підлягає нотаріальному посвідченню, остання мала надати ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на вчинення таких дій. Однак жодних доказів вчинення таких дій, які б давали підстави ОСОБА_2 укласти договір купівлі-продажу в інтересах ОСОБА_1, позивачка суду не надала.

Також не надано позивачкою і доказів того, що саме ті кошти, які нею були надані відповідачу ОСОБА_2 були використані ним для придбання спірної квартири.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 6, 202, 203, 235, 655 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних с прав про визнання правочинів недійсними » від 06.11.2009 року, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: В.М. Скляренко