Номер провадження 2/243/3380/2017
Номер справи 243/6296/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» серпня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю:

- секретаря судового засідання Шевченко В.М.,

- позивача - ОСОБА_1,

- представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №19 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Донецької дирекції ПАТ «Укрпошта» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Донецької дирекції ПАТ «Укрпошта» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 липня 2017 року вона о 11 годині 15 хвилин з Центру поштового звязку №11 міста Словянська по вул. Свободи, 1, відправила рекомендований лист № 560 з СМС повідомленням на паперовому носії на адресу слідчого судді Олександрівського районного суду Донецької області в смт Олександрівка, вул. Шкільна, 1., поштовий індекс 84000, оплативши 21,30 грн. До теперішнього часу, відправлена нею кореспонденція, слідчому судді не доставлена. Відправлений нею лист доставлений на поштове відділення смт Олександрівка 11 липня 2017 року, день тижня - вівторок, робочий день, проте ні 12, ні 13, ні 14 липня 2017 року її поштове відправлення не було вручено адресату. Чим було порушені встановлені законом строки на її звернення до суду і це потягло для неї негативні наслідки. 14 липня 2017 року вона звернулася на Урядову гарячу лінію №1545 зі скаргою на незадовільну роботу Олександрівського відділення поштового звязку. Її звернення зареєстровано за № 710-38-32 прийнято оператором код 621. Але ні 15, ні 16 липня 2017 року дирекція не відреагувала на її скаргу і не вжила заходів для доставлення її кореспонденції адресату - слідчому судді. Станом на 16 липня 2017 року згідно Інтернет - повідомлення її лист не було вручено адресату.

Вважає, що працівники Олександрівського відділення поштового звязку навмисно затримують її кореспонденцію щоб порушити її права, за захистом яких вона звернулася до суду у відправленні вищезазначеної кореспонденції.

Також вважає, що невиконана належним чином функція дирекції, а саме діяльність дирекції повинна бути направлена на задоволення споживача високоякісними послугами та забезпечення найвищих стандартів обслуговування. Робота із споживачами передбачає повну орієнтацію підприємства на клієнта для потреб споживача асортимент послуг зростає, а сервіс підвищується.

Також зазначає, що неналежною доставкою кореспонденції, їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у 30000,00 грн., оскільки вона перенесла важкі емоційні навантаження, дізнавшись, що з вини працівників «Укрпошти» її звернення в суд надійшло з порушенням строків і це впливає на результати розгляду її звернення.

Як споживач послуг, вона мала право на своєчасне доставляння її кореспонденції до суду. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконав.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, а також вказала, що моральна шкода полягає у тому, що на теперішній час вона не побачила, що її лист було вручено адресату саме 13 липня 2017 року. У минулому році вона зверталася на гарячу лінію щодо незадовільної роботи пошти, але відповіді на звернення не отримала. Пріоритетний лист в минулому році пролежав на пошті місяць, вона повинна була їхати на пошту та вручати лист адресату сама, працівники пошти їй не допомогли. Сумою у 30000,00 грн. моральної шкоди, вона хоче покарати підприємство, оскільки у них великі тарифи. Вважає, що підприємство хоче мати великі гроші та не хоче виконувати свої обовязки, даною сумою моральної шкоди вона хоче примусити їх працювати. Від відповідача до теперішнього часу вона не домоглася того, що повинна була домогтися у минулому році, оскільки робота пошти незадовільна. Те, що повинна робити пошта, у минулому році, робила вона. В цьому році вона вирішила позиватися до суду з даним позовом. Їй важливо примусити відповідача працювати, гроші для неї неважливі.

Представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Донецької дирекції ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» ОСОБА_2, який діє на підставі Довіреності, серія НМО № 270803 від 21 червня 2017 року (а.с. 21), в судовому засіданні не визнав заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та вказав, що 06 липня 2017 року з Центру поштового зв'язку № 11 Донецької дирекції ПАТ «Укрпошта» було відправлено рекомендований лист № 560, який надійшов до адресного відділення поштового зв'язку смт. Олександрівка та був виданий у доставку 11 липня 2017 року.

Оскільки 11 липня 2017 року та 12 липня 2017 року уповноважені отримувати пошту особи були відсутні, вищезазначений рекомендований лист було вручено за довіреністю уповноваженій особі ОСОБА_4 лише 13 липня 2017 року. Повідомлення про вручення рекомендованого листа за № 446 було відправлено ОСОБА_1 15 липня 2017 року.

CMC повідомлення про вручення листа не було відправлено та інформація щодо його вручення в пошуковій системі відображена недостовірно у зв'язку з тим, що 27 червня 2017 року невстановленими третіми особами було здійснено протиправне (несанкціоноване) втручання в комп'ютерну мережу ПАТ «Укрпошта» шляхом кібератаки із застосуванням вірусу, внаслідок чого сталося блокування всіх серверів та робочих станцій національного оператора поштового зв'язку ПАТ «Укрпошта». По зазначеним фактам ПАТ «Укрпошта» оформлена та подана до органів МВС відповідна заява про злочин.

Позивач, у позовній заяві вказує, що вона понесла значні емоційні навантаження дізнавшись, що з вини працівників «Укрпошти» її звернення в суд надійшло з порушенням строків і це впливає на результати розгляду звернення.

З матеріалів справи вбачається, що Постанова слідчого про закриття кримінального провадження винесена 29 червня 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 304 Кримінального процесуального кодексу - Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії, тобто останній строк для подання скарги, якщо рахувати саме з 29 червня 2017 року припадає на 08 липня 2017 року.

Відповідно до ст. 116 КПК України - Процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти.

Таким чином, зважаючи на те, що рекомендований лист було направлено 06 липня 2017 року, строки направлення скарги порушені не були. Позивачем не було надано жодних доказів негативного впливу на розгляд її звернення до суду.

Позивач у позовній заяві вказує, що їй була завдана моральна шкода у розмірі 30000,00 грн., яка полягає у моральних переживаннях у зв'язку із невиконанням послуг, що спричинило настання негативних наслідків.

Однак, звертаємо увагу суду на те, що позивач, пред'явивши вимоги про стягнення компенсації за моральну шкоду не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, зокрема.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, позивач обґрунтував заподіяну їй моральну шкоди виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їм моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 30000 грн., а тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Донецької дирекції ПАТ «Укрпошта» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року наголошується, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, а згідно з частиною 1 статті 22 цього Закону захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» «Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Правові, соціально-економічні та організаційні основи діяльності у сфері надання послуг поштового зв'язку, а також регулювання відносин між органами державної влади та органами місцевого самоврядування, операторами поштового зв'язку і користувачами їх послуг визначено Законом України від 04 жовтня 2001 року № 2759-ІІІ «Про поштовий звязок» (із змінами та доповненнями).

Послуги поштового зв'язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (ст. 13 ч. 2 вказаного Закону).

Так у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 06 липня 2017 року об 11 годині 15 хвилин через ДД ПАТ «Укрпошта» ЦПЗ №11 на адресу слідчого судді Олександрівського районного суду Донецької області було направлено рекомендований лист, штрихований ідентифікатор: 560 (а.с. 4).

З офіційного сайту Укрпошти, скриншоту, доданого позивачем до матеріалів справи, вбачається, що рекомендований лист, штрихований ідентифікатор: 560, надійшов до поштового відділення смт Олександрівка 11 липня 2017 року (а.с. 15).

Відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв'язок", Правил надання послуг поштового зв'язку та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері надання послуг поштового зв'язку та затверджено наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 05 березня 2009 року № 270, Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового звязку (без урахування вихідних днів обєктів поштового звязку) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) складає: день подання поштового відправлення до пересилання в обєкті поштового звязку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання, плюс 3 дня протягом якого пересилається поштове відправлення;,

У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2).

Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу.

Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї засади не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення перешкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним законом права суб'єктів цивільного провадження.

У загальному розумінні рівність перед законом означає обов'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обставина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать приписам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної ( немайнової) шкоди.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК України), таким чином, позивач ОСОБА_1 скористалася своїм правом на захист, шляхом предявлення позову та заяви про відшкодування моральної шкоди в цивільних справах.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України « Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті».

Встановлене Конституцією України право на відшкодування моральної ( немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України. Зокрема до них належить ратифікована Верховною ОСОБА_2 України Конвенція про захист прав людини та основних свобод, яка як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: 1) коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; 2) у випадках, передбачених Цивільним кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; 3) при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної ( немайнової) шкоди.

У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина.

Обовязкової підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою особи.

Однак, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не надано доказів, які б свідчили про те, що діями відповідача їй заподіяно шкоду та, що дії відповідача були протиправними.

Згідно до Розділу 5 ЦПК України, доказами можуть бути лише ті факти, які мають документальне та фактичне підтвердження та на підставі яких в подальшому суд може дослідити їх правдивість.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що до теперішнього часу їй не відомо, що адресат отримав відправлений нею лист саме 13 липня 2017 року, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, а ці доводи позивача спростовуються Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за кодом 560, яке міститься у матеріалах справи (а.с 10), з якого вбачається, що адресат отримав дане поштове відправлення 13 липня 2017 року.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що у минулому році працівники відповідача працювали незадовільно, вона сама вручала поштові відправлення, оскільки крім особистих пояснень, відповідач не надала жодного доказу, які б підтверджували зазначений факт, та підстави для звільнення від доказування даного факту, передбачені ст.61 ЦПК України, відсутні.

Згідно до ст. 23 ЦК України «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України».

Згідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України «Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.»

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1167 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний звязок як елемент цивільного правопорушення виражає звязок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що поштове відправлення, яке надійшло до Олександрівського поштового відділення 11 липня 2017 року не вручено адресату ні 12, ні 13, ні 14 липня, що свідчить про те, що працівники Олександрівського відділення поштового звязку навмисно затримують її кореспонденцію, але ніяких передбачених законом доказів, які б підтвердили ці доводи, позивач ОСОБА_1 до суду не надала.

Також позивачем не надано суду ніяких доказів, окрім її особистих стверджень, викладених у позовній заяві, які б свідчили про вчинення працівниками Олександрівського відділення поштового звязку дій, які порушують її права як споживача, оскільки з Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, вбачається, що поштове повідомлення, за штрихованим ідентифікатором: 560, отримано адресатом 13 липня 2017 року (а.с. 10), що не може розцінюватися судом, як порушення її прав.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України - Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, є обовязковою підставою деліктної відповідальності. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. в) причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, є обовязковою підставою деліктної відповідальності. Причинний звязок, як елемент цивільного правопорушення виражає звязок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. г) вина.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно ч.2,3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Але, в позовній заяві, а також в судовому засіданні позивач не довів наявність протиправних дій відповідача відносно неї, не вказала, в чому саме конкретно полягають ці дії, а також не надала суду доказів, які б свідчили про те, що відповідач будь-яким чином порушив її право на звернення до суду та заподіяв шкоду її інтересам.

Крім того, в судове засідання позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу в обґрунтування розміру заподіяної їй моральної шкоди, а лише виказані її особисті судження з приводу розміру моральної шкоди.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, в якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

п.9 «Розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Але, як вважає суд, позивачем ОСОБА_1 в наданій до суду позовній заяві не вказано жодного посилання на мотиви, якими вона обґрунтовує спричинення їй моральної шкоди саме у таких розмірах та якими доказами моральна шкода саме в таких розмірах підтверджується.

З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у звязку з ушкодженням здоровя, про порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків.

Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Однак, в позовній заяві, а також в судовому засіданні ОСОБА_1 не надала ніяких обєктивних доказів, якими б підтвердила спричинення їй моральної шкоди саме в розмірі 30000,00 грн..

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем ОСОБА_1 доказів спричинення їй моральної шкоди протиправними діями або бездіяльністю працівників Олександрівського поштового відділення в судовому засідання не надано.

Суд вважає, що позивач не довела, що внаслідок протиправних дій чи бездіяльності вона зазнала моральних чи фізичних страждань, що взагалі з боку відповідача мали місце будь-які протиправні дії відносно неї, а також не надала належних доказів, які б свідчили про те, що протиправні дії чи бездіяльність взагалі мали місце, негативні наслідки, що вплинуло на її емоційний стан, не доведено підстави, якими обґрунтовуються вимоги, у відповідності вимогам законодавства, не представлено доказів на підтвердження нею обставин, тобто, жодних доказів, у розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України в обґрунтування вказаних обставин позивачем не надано, у звязку з чим в задоволенні заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,10,11,15, 16, 60, 88, 209, 210, 212,213,214,215 ЦПК України, ст. ст. 55, 124 Конституції України ст. ст. 15,16, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди, - суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Донецької дирекції ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укрпошта» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди - відмовити у звязку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_5.