РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4140/16-ц

пр. № 2/759/338/17

28 липня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Величко Т.О.,при секретарі - Скляренко В.В. розглянувши цивільну спрву за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського Нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання недійсними договору іпотеки та кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у справі звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача посилаючись на те, що 14 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредит №10-29/3599 на суму 45 000,00 доларів США 00 центів,зі сплатою 12,85 %річних на поточні потреби п.1.2. кредитного договору.

Позивач зазначив, що в забезпечення виконання вище зазначеного кредитного договору між Акціонерним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, було укладено від 14 червня 2007 року іпотечний договір №02-10/2042, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за номером №2218. Заборона на відчуження предмету іпотеки зареєстрована за номером №2219, згідно якого ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_4 передали в іпотеку однокімнатну квартиру 31,2 кв.м. жилою площею 15 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, позивач вважає, що кредитний договір №10-29/3599 був укладений з порушенням чинного законодавства, а тому є недійсним з моменту укладання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, надав до суду клопотання про застосуванн строків позовної давності, посилаючись на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» вважає заявлені позовні вимоги незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне : Відповідно до правового висновку Верховного суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 щодо застосування строку позовної давності при розгляді справ про визнання договору недійсним колегія суддів виходила з наступного.

Представник відповідача зазначив що Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Представник відповідача зазначив, що з огляду на те, що Позивачі взнали або повинні були взнати про порушення свого права 14 червня 2007 року, а фактично звернулися до суду 2016 року, тобто після спливу строку встановленого законом, тобто 3 років, це є підставою для відмови в позові..

Суд заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази доручені до справи у якості доказів до матеріалів справи наданих стонами та зібраних судом, за основним та зустрічним позов встановив наступне.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття.

Судом встановлено, що 14 червня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредит №10-29/3599 на суму 45 000,00 доларів США 00 центів,зі сплатою 12,85 %річних на поточні потреби п.1.2. кредитного договору.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання вище зазначеного кредитного договору між Акціонерним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, було укладено від 14 червня 2007 року іпотечний договір №02-10/2042, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за номером №2218.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його зобов'язання. Правочин у всіх випадках повинен визначатися недійсним, якщо він суперечить імперативним нормам закону.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання тільки дійсного зобов'язання. Згідно ст.17 Закон України «Про іпотеку» також передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання тільки дійсного зобов'язання. Дана стаття встановлює, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про іпотеку»Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України , Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою;іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, що регулює відповідні відносини у сфері іпотеки..

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 599 ЦПК України зобов»язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Судом встановлено, що Позивачі взнали або повинні були взнати про порушення свого права 14 червня 2007 року, а фактично звернулися до суду 2016 року, тобто після спливу строку встановленого законом, тобто 3 років, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.З ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частина 5 статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Разом з тим положення ч. 5 статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 6,11,14,15,598,605 ЦК України, ст.ст. 10,11, 57-61, 88, 208-201, 212-218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі відсутності осіб, які брали участь у справі протягом десяти днів з часу отримання копії рішення суду.

Суддя: Т.О. Величко