Яготинський районний суд Київської області
Справа 382/1083/17
Провадження 2/382/585/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 липня 2017 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок, в котрому зазначено, що 11 серпня 1973 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 у Яготинському районому бюро ЗАГС Київської області, про що було вчинено актовий запис за № 130. Відразу після укладання шлюбу ними було розпочато будівництво житлового будинку на виділеній, згідно наказу Яготинського бурякокомбінату № 140 від 17 липня 1972 року, ОСОБА_4 земельній ділянці площею 0,06 га по АДРЕСА_1 Станом на 30 грудня 1975 року готовність будинку становила 79 %. Однак, в зв'язку з тим, що ними було розпочато будівництво будинку занадто великої площі, а матеріальний стан їх сім'ї на той час не дозволяв завершити будівництво, то 30 грудня 1975 року її чоловік ОСОБА_4 подарував ? частину недобудованого будинку, готовністю 79 %, своєму братові - відповідачу по справі ОСОБА_3 з метою отримання допомоги з його сторони, тобто спільної добудови житлового будинку. Проте, наприкінці 1975 року вона одержала спадщину, гроші від продажу якої одразу ж з чоловіком вклали в завершення будівництва всього будинку без фінансової допомоги та підтримки брата чоловіка ОСОБА_3 В зв'язку з цим вона відразу звернулася до відповідача по справі та 11 січня 1976 року уклали угоду про спільне будівництво, за умовами котрої вона вважала-? частини будинку після його завершення є її власністю та власністю її чоловіка, оскільки добудову незавершеного будинку здійснено саме ними за власні кошти без фінансової підтримки відповідача. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловік - ОСОБА_4 помер. В передбачений законодавстом термін вона звернулася до приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №т48118559 від 19.06.2017 року. Так, під час перегляду нотаріусом правостановлюючих документів на житловий будинок з'ясувалося, що після завершення будівництва будинку по АДРЕСА_1 19 лютого 1976 року її чоловіком було одержано акт Державної прийомки в експлуатацію Індивідуального домоволодіння на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на підставі якого 25 червня 1976 року її чоловіку було видано свідоцтво про право особистої власності, але лише на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Так як будь-якої участь у будівництві житлового будинку ОСОБА_3 не приймав, коштів на будівництво не надавав, вона звернулася до відповідача по справі з проханням виконати їхню домовленість, а саме подарувати їй половину побудованого будинку. Однак виконувати умови договору відповідач відмовляться, аргументуючи це тим, що частина недобудованого будинку, готовністю 79 %, яка входить в склад житлового будинку є його особистою власністю. Відповідно до ст. 119 ЦК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Аналогічні норми містить і ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» згідно якої майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Згідно роз'яснень, що містяться в п.5 постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є спільною сумісною власністю, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). Таким чином, проаналізувавши наведені норми законодавства, слід прийти до висновку, що право спільної власності виникає, коли будівництво велось за рахунок спільних коштів та спільної праці членів сім'ї, тоді жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. В інших випадках спільна власність громадян є частковою, і якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники при надбанні майна не виходили з принципу рівності їх часток, то розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Ковенція) встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків… має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив: «Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.» (п. 33 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України»). Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.ст. 7, 17 Загальної декларації прав людини та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» і «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с 21, п. 31; п. 21 Рішення у справі «Федоренко проти України»). У межах підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 Рішення від 02 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Таким чином, ст. 1 вказаного Протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. «Правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1

В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову.

Перевіривши матеріали справи, роз'яснивши сторонам процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що відповідач позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення.

Так, доводи позивачки підтверджуються письмовою угодою сторін, актом введення в експлуатацію будинку та іншими доказами, в зв"язку з чим є всі підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. 174 ЦПК України, ст.ст. 368,370,372 ЦК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Литвин Л.І.