Справа № 300/188/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готри Т.Ю.,

суддів: Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

при секретарі: Шукаль О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатсьої області від 16 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Воловецького районного суду від 16.05.2017 року, яким у задоволенні його позову відмовлено.

В апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що у 2011 році позивач ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1

15 лютого 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області було проведено перевірку дотримання позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, в результаті якої встановлено порушення ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою регулюється право на виконання будівельних робіт (а.с. 4-5).

Постановою Інспекції державного архітектурного контролю у Закарпатській області №141 від 15.02.2012 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і на підставі ст. 96 КУпАП на нього накладено штраф в розмірі 850 грн. (а.с.8-9).

Приписом № 141 від 15.02.2012 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області позивача було зобов'язано на усунення порушень ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - виготовити документи відповідно до чинного законодавства (а.с.6-7).

Висновком Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 15.05.2017 року встановлено, що має місце самочинно збудований об'єкт - господарські споруди за адресою АДРЕСА_1 без документа, що надає право виконувати будівельні роботи та проектної документації. Під час перевірки, враховуючи матеріали, складені за її результатами, істотні порушення будівельних норм і правил органом державного архітектурно-будівельного контролю щодо збудованої господарської споруди не виявлено. Разом з цим, вимоги припису від 15.02.2012 року позивачем не виконано, зокрема не виготовлено документи на вказаний об'єкт будівництва відповідно до чинного законодавства, які позивач був позбавлений можливості виготовити, оскільки у нього був відсутній документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою (а.с.98-100).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Воловецької селищної ради від 20.12.2012 року № 530 позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га за адресою АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (13).

Однак, на час розгляду даної справи судом рішення про затвердження проекту землеустрою, виготовленого на замовлення позивача та про передачу земельної ділянки у власність, Воловецькоюселищною радою не прийнято.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельнуділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 року (справа №6-1328цс15), який відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановивши, що позивачу ОСОБА_1 земельна ділянка, на якій ним здійснено самочинне будівництво, в установленому законом порядку у власність чи користування не надавалась, оскільки в матеріалах справи відсутнє рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування (не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови), а також, що згідно статей 186, 380, 381ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може, - суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у позові.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :