АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3577/17 Справа № 185/7156/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Палюх Т. Д. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря Керімовій-Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», в якому просив визнати недійсним укладений між ним та відповідачем 19 серпня 2016 року договір фінансового лізингу № 0198 та стягнути з відповідача на його користь 65 000 грн. сплачених за цим договором, посилаючись на те, що 19 серпня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 0198, згідно якого відповідач повинен був придбати автомобіль марки Renault Fluence, вартістю 12596,90 доларів США. При укладенні договору позивач сплатив відповідачу 65000 грн. При цьому, на момент обговорення умов договору відповідач запевнив його, що безпосередньо через 10 днів після укладення договору, тобто в строк до 29 серпня 2016 року йому даний автомобіль буде переданий. 23 серпня 2016 року представники відповідача в телефонному режимі повідомили його, що замовлений ним автомобіль марки Renault Fluence, модифікації "Authentigue" вони надати не можуть, оскільки він нібито не пройшов передпродажну підготовку з причин поломки паливної системи, та запропонували надати йому інший автомобіль, але для цього йому необхідно доплатити ще 80 000грн., що взагалі є неприйнятними для позивача умовами. Також представники відповідача не пред'явили йому ліцензію на операції із надання фінансових послуг, про яку він неодноразово запитував під час укладення вказаного договору

Позивач вважає, що дії відповідача грубо порушують його права, оскільки жодних послуг відповідач йому не надав, без будь-якої правової підстави взявши з нього 65000 грн. Зважаючи на дані обставини, відсутність у відповідача ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу, відсутність будь-яких реальних дій, направлених на виконання дій щодо придбання автомобілю, договір фінансового лізингу слід визнати недійсним. Крім того, позивач зазначив, що укладений договір фінансового лізингу має несправедливі ознаки, оскільки в ньому включені та обмежені права лізингоодержувача як споживача, звужені обов'язки та повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено та ухвалено: визнати недійсним договір № 0198 фінансового лізингу від 19 серпня 2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_2; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2 сплачені авансовий платіж та комісію в сумі 65 000 грн., а також цим рішення стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Цим вимогам закону рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 19 серпня 2016року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 0198, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу марки Renault Fluence, модифікації "Authentigue", об'ємом двигуна 1,5 літрів, вартістю на дату підписання договору 12596,90 доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 325000 грн., та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу оплатити передбачені цим договором платежі та сплачувати за користування автомобілем щомісячні лізингові платежі в розмірі на момент укладення договору 264,01 доларів США, що еквівалентно 6811,46 грн., негайно повернути предмет лізингу у випадках, передбачених договором (а.с.5-14).

Згідно п. 4.1 Договору фінансового лізингу та додатку № 1 до договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 30 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі. Щомісячний авансовий платіж складає 1259,69 доларів США, комісія за організацію договору в розмірі 7 % від вартості предмету лізингу, складає 881,78 доларів США, комісія за передачу предмета лізінгу (пункт 9.7. договору) складає 377,91 доларів США, а всього 2519,38 доларів США, що по курсу валют на дату підписання договору еквівалентно у гривні 2519,38 х 25,8 = 65000 грн. (а.с.18).

Згідно копії квитанції № ПН 10296 від 19 серпня 2016 року позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок відповідача вказані авансовий платіж та комісії у сумі 65000 грн. (а.с.17).

Спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить умови, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені, зокрема Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків, щодо передачі предмета лізингу та передачі товару належної якості, значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Також, спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було та не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу, та що суперечить вимогам законодавства.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 806, 215, 216, 220, 227, 799 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів», ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законам України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про фінансовий лізинг", «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення оспорюваного договору у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення такого виду діяльності.

Сам факт взяття ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на облік, що підтверджено копією відповідної довідки ФЛ №564 від 21 квітня 2016 року, не свідчить про отримання відповідачем ліцензії на надання фінансових послуг, отже доводи в цій частині не заслуговують на увагу.

Частина 1 ст. 227 ЦК України передбачає визнання недійсним правочину юридичної особи, вчиненого нею без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Аналогічна правова позиція викладена та повністю узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у своїх постановах від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16, від 11 травня 2016 року в справі №6-3020цс15 та від 8 червня 2016 року в справі №6-330цс16.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім наведеного, 19 жовтня 2016 року Верховним Судом України у своїй постанові в справі №6-1551цс16 висловлено правову позицію, яка вказує, що до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 (в справі, яка переглядалася Верховним Судом України) умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Посилання апеляційної скарги на відсутність порушення прав та інтересів позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції шляхом аналізу конкретних пунктів договору обґрунтовано встановлено, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не є фінансовою установою, а тому за наявності Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг, може надавати послуги з фінансового лізингу, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем не враховано, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами та після отримання відповідної ліцензії.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) та купівлю-продаж з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають низці вищезазначених правових позицій Верховного Суду України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а приведені в апеляційній скарзі доводи про незаконність ухваленого рішення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів по справі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий М.О.Макаров

Судді Н.М.Деркач

М.Ю.Петешенкова