Справа № 372/3402/14-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/3180/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 27.07.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Мережко М.В., із участю секретаря Тимошевської С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2017 року у справі за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та їх повернення,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог, із врахуванням заяви про зміну предмету позову, щодо

визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №6/1 від 29 листопада 2001 року в частині безкоштовної передачі у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки, площею 0,7497 га, та ОСОБА_7 - площею 0,7451 га,

визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №36/250 від 28 лютого 2002 року «Про надання та передачу в приватну власність земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку»,

визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28 лютого 2002 року №36/249 «Про надання та передачу в приватну власність земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку»,

визнання недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №36/254 від 28 лютого 2002 року «Про надання та передачу в приватну власність земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку»,

визнання недійсним виданого ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №946627 з кадастровим номером 1:05:114:0094 та скасування його державної реєстрації,

витребування на користь територіальної громади смт. Козин, Обухівського району, Київської області, з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,8266 га, з кадастровим номером 1:05:114:0094, що розташована за адресою: Київська область, Обухівського району, смт Козин відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення суд першої інстанції зазначив, що суд вважає, що виконавчий комітет Козинської селищної ради, приймаючи рішення №6/1 від 29 листопада 2001 року діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення, як про делегування зазначених повноважень, так і на момент прийняття рішення про виділення земельних ділянок.

Враховуючи викладене, доводи прокурора про незаконність рішення №6/1 від 29 листопада 2001 року в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не знайшли обєктивного підтвердження під час судового розгляду, тому в цій частині позовні вимоги щодо недійсності цього рішення є безпідставними і необґрунтованими.

При вирішенні питання щодо правомірності інших оскаржуваних рішень виконкому селищної ради слід застосувати інші приписи законодавства, які набули чинності дещо пізніше у часі та діяли на час їх прийняття.

ЗК України, який набрав чинності з 1 січня 2002 року, на відміну від ЗК України 1990 року, не передбачає права сільських, селищних, міських рад на передачу своїх повноважень щодо надання, передачі або вилучення земельних ділянок виконавчим органам цих рад.

Таким чином, у звязку з виключенням права селищних рад передавати зазначені повноваження своїм виконавчим комітетам останні втратили з 1 січня 2002 року повноваження щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок, хоч відповідне рішення про делегування таких повноважень селищною радою і не скасовано.

Враховуючи викладене вище, доводи позову про незаконність рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28 лютого 2002 року №36/250, №36/249 та №36/254 щодо виділення земельних ділянок ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердились під час судового розгляду, що також узгоджуються із належними і допустимими доказами.

Поряд з цим, обраний прокурором спосіб захисту суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки законодавством не передбачено можливості визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке не є правочином в розумінні ЦК України, хоч підстави для визнання його незаконним або протиправним з обставин справи вбачаються.

Як встановлено судом, за договорами купівлі-продажу від 25 червня 2002 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відчужили ОСОБА_6 частини від належних їм ділянок, надалі ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року відчужила вказані земельні ділянки на користь ОСОБА_2

Крім того, за договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2004 року ОСОБА_2 придбав належні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки, а за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2011 року набув права власності на земельну ділянку ОСОБА_5

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 протягом 2002-2011 років за оплатними чинними і ніким не оспореними, в тому числі прокурором, договорами придбав земельні ділянки, які надалі були сформовані у спірну по цій справі земельну ділянку.

В матеріалах справи містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачеві та третім особам державних актів та набуття відповідачем ОСОБА_2 права на землю.

Зокрема, на підставі рішення уповноваженого органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчудження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів, протягом пятнадцяти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами декілька разів здійснено державну реєстрацію переходів права власності на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось.

Крім того, слід врахувати, що правові підстави відносно позовних вимог про визнання недійсним правовстановлюючого документа на землю залишились неконкретизованими, як при предявленні позову, так і у подальшому при декількох уточненнях позову та зміні підстав позову прокурор не послався на конкретну норму права, яка б передбачала можливість визнання недійсним державного акту на право власності відповідача ОСОБА_2

На думку суду, прокурор не звернув увагу на те, що у випадках, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація.

Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року (справа №6-67цс15), де зазначено, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним ( ст.ст. 215, 216 ЦК ), натомість спосіб захисту можливий тільки шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК.

Відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правових угод, які відповідають вимогам ст.ст. 82, 132 ЗК України та ст. 203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав.

Прокурор обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із державної власності.

Відповідач ОСОБА_2 не був учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбав нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову, підстави для позбавлення цього відповідача права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі.

Обставин, які б вказували на те, що оспорюваний державний акт на право власності на землю на ім'я відповідача ОСОБА_2 за формою і змістом не відповідає вимогам земельного законодавства, виданий за відсутності правових підстав або на підставі визнаних недійсними підстав, судом не встановлено.

При наданні правової оцінки позовним вимогам прокурора про витребування земельної ділянки із володіння відповідача ОСОБА_2 суд враховує наступне.

Правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність ( якщо така буде встановлена ) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Як вбачається із обставин справи, відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав її у третіх осіб на підставі чинних і ніким не оспорюваних правочинів у передбачений законом спосіб, при цьому не допускав будь-якої неправомірної поведінки.

Таким чином, визначені прокурором правові підстави для витребування із володіння відповідача суд вважає юридично спроможними лише частково, оскільки як зазначено вище, виділення земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_7 здійснювалось без порушень чинного на той час законодавства, тому витребування відповідної частини спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном.

Поряд з тим, вимоги прокурора в частині витребування тієї частини спірної земельної ділянки, яка раніше виділялась ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, на думку суду, можуть обґрунтовано предявлятись прокурором, оскільки незаконне рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, не відповідає суспільному інтересу, тому втручання в право особи на мирне володіння майном в цій частині позовних вимог можна вважати пропорційним, оскільки не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Правовідносини, повязані з вибуттям земель із комунальної власності, реалізацією цивільних прав територіальної громади становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність ( якщо така буде встановлена ) рішення органу, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, а відповідач ОСОБА_2 отримав цивільне право всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи спір в частині витребування із володіння ОСОБА_2 частини спірної земельної ділянки, яку він придбав у ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 слід прийняти до уваги наступне.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА №946627 з кадастровим номером 1:05:114:0094, виданого на імя ОСОБА_2, про скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки площею 0,8266 га. з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради, Обухівського району, Київської області, з підстав незаконного виділення зазначеної ділянки рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради №6/1 від 29 листопада 2001 року та №36/250 від 28 лютого 2002 року, №36/249 від 28 лютого 2002 року, №36/254 від 28 лютого 2002 року, прокурор не звернув уваги, що зазначені рішення не були підставою до набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, яку просить витребувати прокурор.

В даному випадку відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правових угод у осіб, право власності яких на відчужувані земельні ділянки ніким не оспорювалось, і їх державні акти недійсними не визнавались.

Всупереч вимогам закону, прокурор, заявляючи вимоги про витребування земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2, не зазначив після якого недійсного правочину останній набув права власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину.

Особливої уваги заслуговує те, що як встановлено під час судового розгляду справи станом на час вирішення спору спірна земельна ділянка не перебуває у володіння визначеного прокурором відповідача ОСОБА_2, оскільки на підставі чинного судового рішення перейшла у особисту власність, а відтак і володіння, іншої особи третьої особи ОСОБА_9, до якої позовних вимог не предявлялось.

Враховуючи викладене, посилання прокурора на те, що спірне майно перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 спростовані належними і допустимими доказами.

Крім того, суд враховує, що позов предявлено прокурором в інтересах держави, він обґрунтовується загальними посиланнями на необхідність дотримання законності, однак прокурор не посилався і не довів порушення прав територіальної громади смт. Козин, Обухівського району, Київської області, хоч саме на її користь предявлено вимогу про витребування спірної земельної ділянки.

Більш того, уповноважений орган на представництво інтересів територіальної громади смт. Козин, Обухівського району, Київської області Козинська селищна рада Обухівського району Київської області прокурором визначена в якості відповідача у цій цивільній справі.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що прокурором при предявленні позову невірно визначено сторони та загалом коло осіб, що повинні брати участь у цій справі.

За таких обставин, позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок суд вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи.

Вирішуючи питання про належність особи, в інтересах якої предявлено позов суд приймає до уваги наступне.

Прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких предявлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Обґрунтовуючи відповідні посилання позову прокурор вважав, що органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, немає.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обовязку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обовязку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Прокурор не визначив органу, в інтересах якого він предявив позов і виступає самостійним позивачем у цьому спорі.

Позовні вимоги фактично предявлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах територіальної громади смт. Козин, Обухівського району, Київської області, оскільки прокурор просить витребувати спірну земельну ділянку саме на її користь, хоч відповідачем прокурор визначив уповноважений орган цієї ж територіальної громади Козинську селищну раду.

Обґрунтування позову стосується захисту комунальної власності земель, які перебувають у віданні Козинської селищної ради, Обухівського району, Київської області, що не узгоджується із посиланнями позову щодо захисту загальнодержавних інтересів.

За таких обставин, суд вважає правову позицію прокурора щодо обґрунтування відсутності органу, в інтересах якого він звернувся із цим позовом, наявності суспільного інтересу та порушень інтересів держави виключно відносно дотримання законодавства при виділенні земельних ділянок, неспроможною і непереконливою.

Суд приймає до уваги, що за таких умов згідно ч. 4 ст. 46 ЦПК України прокурор дійсно має право вимагати розгляду позову в інтересах держави без врахування необхідності захисту прав позивача як державного органу, однак це не скасовує необхідності виконання ним загальних обовязків щодо доведення позовних вимог, передбачених ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України.

На думку суду, прокурор неналежно виконав свої процесуальні обовязки щодо доказування, тому суд застосує загальні принципи цивільного судочинства щодо змагальності сторін та диспозитивності.

Суд вважає, що доводи позовної заяви та пояснень прокурора в судовому засіданні не спростовують висновку про недоведеність посилань прокурора на порушення прав держави у спірних правовідносинах, тому не можуть слугувати достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог у наявній їх редакції, у визначеному прокурором суєктному складі сторін та із визначених позовом підстав.

Вказані недоліки в правовому обґрунтуванні позову та ненадання прокурором переконливих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, які покладені в основу позовних вимог, на думку суду, унеможливлюють задоволення позову, оскільки достатність підстав для позбавлення охоронюваного законом конституційного права власності судом не встановлено.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд враховує наступне.

Прокурор, звертаючись до суду із даним позовом та, у подальшому, під час судового розгляду, вказує, що ним не пропущені строки позовної давності, оскільки на предявлені у цій справі позовні вимоги прокурора правила позовної давності не застосовуються.

Відповідач ОСОБА_2, в особі представника, подав до суду письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності, про застосування строків позовної давності заявила у судовому засіданні і його представник ОСОБА_10

З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався у 2001 році та у 2002 році - відповідно з моменту прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради.

Контроль за використанням земельних ділянок і розпорядженнями ними здійснювали органи Державного комітету України по земельних ресурсах.

Саме ці органи погоджували документацію із землеустрою та здійснювали реєстрацію державних актів.

Отже, про передачу земельних ділянок у власність громадян їм стало відомо від часу самої приватизації земельних ділянок.

Тому, саме з цього часу починається перебіг позовної давності ( ст. 261 ЦК України ).

Зміни у законодавстві щодо покладення контролюючих функцій на інші органи державної влади не змінюють та не переривають цей строк.

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права ( інтересу ).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Вказані положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів ( висновок Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа № 6-178цс15 ), що вказує на те, що цей строк не повязується з моментом виявлення порушень прокурорською перевіркою або ж із тим моментом, коли про це стало відомо саме органам прокуратури.

Вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор ( постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15 ).

Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону ( процесуальне представництво ), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду ( постанова Верховного Суду України від 25 березня 2015 р. у справі № 3-21гс15 ).

Посилання прокурора під час судового розгляду на те, що уповноважений орган Держсільгоспінспекція була ліквідована, а органи Державного комітету України по земельних ресурсах не мали права самостійного звернення до суду вказаних висновків не спростовують, оскільки згідно положення про Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель, затвердженим КМУ від 25 грудня 2002 року №1958, положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим указом Президена України від 13 квітня 2011 року №459/2011, контролюючі органи зобов'язані були виявляти та реагувати на порушення вимог земельного законодавства шляхом звернення до правоохоронних органів із доведенням факту порушення для подальшого належного реагування.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права ( інтересу ).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки контролюючі органи, виконуючи свої обов'язки могли довідатися про порушене право у межах трирічного строку позовної давності і цей строк поширюється і на прокурора, в зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, що є самостійною підставою для цього.

Заяви представників третіх осіб про застосування наслідків спливу позовної давності суд не приймає до увагу, оскільки вони не мають правового значення через відсутність у третіх осіб передбаченого законом права заявляти про це.

Строк позовної давності за вимогами про визнання недійсним рішень виконкому сплинули 29 листопада 2004 року та 28 лютого 2005 року відповідно.

Позов предявлено до суду 08 липня 2014 року, тобто із значним пропуском трирічного строку позовної давності.

Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності прокурор не представив, факт пропуску таких строків не спростував.

Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог щодо оскарження рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року №36/250, №36/249 та №36/254 щодо виділення земельних ділянок ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Наслідки спливу позовної давності до позовних вимог щодо оскарження рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 листопада 2001 року №6/1 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_7, суд не застосовує, оскільки під час судового розгляду встановлено їх безпідставність і необґрунтованість загалом, тому відмовляє у задоволенні таких вимог з інших підстав, не повязаних із позовною давністю.

Інші позовні вимоги є похідними від вказаних вище вимог щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування, тому не можуть бути задоволені без попереднього задоволення вимог щодо оскарження рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтуються на законі та письмових доказах, крім того, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

У зв'язку із цим, апелянт просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2017 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, Козинська селищна рада Обухівського району Київської області рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок та їх приватизацію ( а.с. 98 т. 1 ).

На підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 листопада 2001 року №6/1 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 отримали у власність земельні ділянки, площею 0,7497 га, 0,7451 га, відповідно ( а.с. 209, 210 т. 1 ).

Рішенням №8 Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 12 квітня 2002 року виконкому Козинської селищної ради надано повноваження по виділенню в користування, вилучення, викуп, надання в оренду та надання в приватну власність земельних ділянок ( а.с. 158 т. 1 ).

За договорами купівлі-продажу від 25 червня 2002 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відчужили ОСОБА_6, відповідно, 0,2564 га та 0,1702 га від належних їм земельних ділянок ( а.с. 212-213, 214-215 т. 1 )

У свою чергу, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року відчужила вказані земельні ділянки, загальною площею 0,4266 га, на користь ОСОБА_2

На підставі рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року №36/250, №36/249 та №36/254 ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали земельні ділянки, площею відповідно, 0,10, 0,15 та 0,15 га й одержали 06 березня 2002 року відповідні державні акти на право приватної власності на земельні ділянки ( а.с. 12, 13, 14 т. 1 ).

За договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2004 року ОСОБА_2 придбав належні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельні ділянки, а за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2011 року - набув права власності на земельну ділянку ОСОБА_5

У подальшому, ОСОБА_2 на підставі вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а також розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, отримав державний акт серії ЯА №946627 на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, загальною площею 1,0 га, яке у встановленому законом порядку зареєстровано 19 жовтня 2005 року ( а.с. 11 т. 1 ).

На вказаній вище земельній ділянці та інших належних ОСОБА_2 суміжних земельних ділянках було збудовано житловий будинок, загальною площею 2 310,4 кв.м, житловою площею 156 кв.м. за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, пров. Кедровий, 2, на який 27.07.2005 року Козинською селищною радою було видано свідоцтво про право власності ( а.с. 125-129 т. 3 ).

11 травня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі №372/4497/15-ц було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.01.2016 року та визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, відповідно до умов якої, зокрема, визнано за ОСОБА_9 право особистої власності на житловий будинок, загальною площею 2 310,4 кв.м., житловою -156 кв.м. за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, пров. Кедровий, 2, земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ), на яких розташований вказаний житловий будинок, в тому числі і земельну ділянку з кадастровим номером 1:05:114:0094 ( а.с. 223-230 т. 3 ).

При цьому, лише 08 липня 2014 року прокурор звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, які уточнив 18 вересня 2014 року, 10 лютого 2015 року ( а.с. 1-10, 38-39, 202-208 т. 1, а.с. 109-112 т. 3 ).

До ухвалення рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_11, представник ОСОБА_9 ОСОБА_12 подали до суду письмові заяви про застосування до заявлених вимог строку позовної давності ( а.с. 92-97, 130-140 т. 1, а.с. 215- 222 т. 3 ).

При цьому, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що строк позовної давності починається з дня ухвалення рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №36/250, 36/249, 36/254 - 28 лютого 2002 року та рішення № 6/1 - 29 листопада 2001 року.

Також, правильно зазначив, що початок перебігу позовної давності не може починатися з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки, що повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі 6-178цс15.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на необхідності застосування правової позиції цього ж суду, викладеній у справі № 6-1852цс16, де, зокрема, зазначено про те, що стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Разом з тим, положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини, визначив відповідно до них правовідносини і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі ст.ст. 19, 121 Конституції України, ст.ст. 16, 31, 204, 215, 216, 251-253, 258, 261, 264, 267, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 20-23, 52, 116, 118, 121, 122, 125, 126, 152, 155, 198 ЗК України, ст.ст. 3, 6, 17, 18 ЗК України 1990 року, ст.ст. 3, 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України суд.

А тому, доводи першого заступника прокурора Київської області про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосуванням норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 14, 19, 126, 141 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 170, 203, 257, 261, 267, 330, 346, 387, 388, 658 ЦК України, ст.ст. 12, 116, 118, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 9, 17, 19 ЗК України 1990 року, ст.ст. 4, 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11, 45, 57-59, 60, 64, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються зазначеними доказами по справі, дослідженими судом першої інстанції, які суд відносить до числа достовірних, належних та допустимих згідно положень ст.ст. 58, 59, 212 ЦПК України.

Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що судом неправильно застосовано строк позовної давності, про незаконність оспорюваних рішень виконавчого комітету, безпідставність застосування до спірних правовідносин положення ст. 3 ЗК України УРСР, помилковість висновку суду щодо неможливості визнати недійсним рішень органу місцевого самоврядування, яке не є правочином, безпідставність висновків суду щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, відсутність волі дійсного власника землі Українського народу на її надання у власність, на переконання апеляційного суду, не спростовують, в силу викладеного, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог із зазначених ним підстав та причин.

Крім цього, посилання апелянта, на те, що суд не встановив, коли саме про порушене право довідався або міг довідатися прокурор та те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо в 2014 році в ході проведення перевірки, не спростовують висновків суду про визначену в рішенні дату початку перебігу строку позовної давності за заяеними вимогами, в силу вищевикладеного.

А тому, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не вбачає у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України, згідно положень якої не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено при вирішенні зазначеної частини спору.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2017 року у справі за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та їх повернення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_13