АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Гончарук В.П.
№22-ц/796/8530/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа №755/9260/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Національної поліції України, прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7000 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що 03.03.2016 року приблизно о 12 годині за адресою: м. Київ вул. Райдужна 3-Б, на нього було здійснено збройний напад трьома невідомими особами.

04.03.2016 року Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві за фактом скоєння злочину було розпочато кримінальне провадження №0003033 за ч.4 ст.296 КК України.

He погоджуючись з кваліфікацією кримінального правопорушення 31.03.2016 року до Дніпровського районного суду м. Києва позивачем було подано скаргу на бездіяльність Дніпровського УП ГУ національної поліції у м. Києві, що полягала у не внесенні відомостей про кримінальне правопорушення за ч.3 ст.171, ч.4 ст. 345-1, ст.348-1, ст.400 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2016 року скаргу було задоволено.

Проте, відповідачами ухвалу суду виконано не було. Протиправними діями відповідачів позивачу спричинено значної моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказував на те, що суд першої інстанції порушив принципи ч.3 ст.61 ЦПК України, яка окремо визначає вищий пріоритет судових рішень та необхідність їх безумовного виконання та врахування під час будь-яких інших спорів чи справ, пов'язаних зі справою, в якій було встановлено ті чи інші обставини.

Представники відповідачів в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач та третя особа Державна казначейська служба України в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі своїми діями завдали йому моральної шкоди.

Проте, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якшо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 04.03.2016 року Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.296 КК України. За фактом скоєння злочину було розпочато кримінальне № 0003033.

Вказані відомості були внесені до ЄРДР на підставі заяви позивача ОСОБА_5, яку останній зробив до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві 03.03.2016 року.

He погоджуючись з кваліфікацією кримінального правопорушення 31.03.2016 року до Дніпровського районного суду м. Києва позивачем було подано скаргу на бездіяльність Дніпровського УП ГУ національної поліції у м. Києві, що полягала у не внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочинів передбачених ч.3 ст.171, ч.4 ст.345-1, ст.348-1, ст.400 КК України.

Згідно з ст.214 КК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення встановлено «Інструкцією про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення», затвердженою наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року №125.

Статтями 303, 306 КПК України встановлено, що скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, які полягають у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розглядаються слідчим суддею місцевого суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2016 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено. Зобов'язано Управління поліції у Дніпровському районі Головного управління Національної поліції у м. Києві виконати вимоги передбачені ст.214 КПК України.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідачів моральну шкоду у зв'язку з бездіяльністю відповідачів завдану невиконанням судового рішення. Вказував, що він звертався до відповідачів із заявою про виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2016 року. Проте, всі його звернення відповідачами були направлені до райвідділу поліції, який листом від 23.05.2016 року фактично відмовилися виконати судове рішення.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 ст.19 Закону України «Про національну поліцію держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст.20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Так, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому, спричинену незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади покладається на державу в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Частиною 1 ст.33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не заявляв клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача Державну казначейську службу України та заперечував проти заявленого клопотання представника відповідача Національної поліції України про заміну неналежного відповідача Національної поліції України на належного відповідача Державну казначейську службу України, а тому остання була залучена судом першої інстанції до участі у справі в якості третьої особи.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 вважає, що протиправними діями (бездіяльністю) відповідачів йому спричинено моральну шкоду, яку він просить стягнути, то відповідачем у справі також має бути Державна казначейська служба України.

Непред'явлення позову до належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведені вимоги закону і фактичні обставини та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 з підстав ненадання позивачем доказів на підтвердження його позовних вимог, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Національної поліції України, прокуратури міста Києва, Генеральної прокуратури України, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді