Провадження № 2/761/234/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним та позовом третьої особи з самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (відповідач 2) треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 79870000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 31 грудня 2014 року. 30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 31 грудня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №П 2022390-6. Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 40500000, 00 грн. або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договорами кредиту. У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитними договорами, які передбачені в п. 3.3 даних договорів, та з метою погашення заборгованості по відповідним кредитним договорам, 20 лютого 2015 року банком, на підставі вищезазначеного п. 1.3. договору поруки, було здійснено списання з депозитного рахунку відповідача 1, який відкритий у АТ «Дельта Банк», грошових коштів у сумі, що є еквівалентом 40388 465,46 грн. Позивач вважає договір поруки № П 2022390-6 від 28.11.2014 р. недійсним, оскільки якщо в основному зобов'язанні передбачений лише такий вид забезпечення як застава, то зазначене зобов'язання може бути забезпечене виключно заставою та не може бути забезпечене іншим видом забезпечення без внесення змін в основне зобов'язання.

Тому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір поруки №П 2022390-6 від 28.11.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та стягнути з відповідача судові витрати.

У судовому засіданні 02.02.2017 року до спільного розгляду з первісним позовом було прийнято зустрічну позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що відповідно до умов кредитного договору, Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов'язалося повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування. Згідно кредитного договору, забезпеченням за ним виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав. З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань за кредитним договором, між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 01.11.2013 року було укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9. На підставі договору застави майнових прав ЗМП-9, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національному банку України майнові права, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього. Згідно пункту 1.1.1 застави майнових прав ЗМП-9, зобов'язання, що випливають з договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 забезпечувалась: договором застави майнових прав від 29.08.2013 № ВКЛ- 2022390/8-1, укладеним між АТ «Дельта банк» та ПАТ «Укргазвидобування». На підставі договору застави майнових прав ЗМП-11, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національному банку України майнові права, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов'язаннями до нього. Згідно пункту 1.1.1 застави майнових прав ЗМП-11, зобов'язання, що випливають з договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 забезпечувалась: договором застави від 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1 /8-1, укладеним між АТ «Дельта банк» та ПАТ «Укргазвидобування»; договором застави від 30.09.2013 року № ВКЛ-2022390/1/8-2, укладеним між АТ «Дельта банк» та ПАТ «Укргазвидобування». 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № П 2022390-6. Вважає, що договір поруки було укладено значно пізніше укладання договорів застави майнових прав з Національним банком України, чим фактично було порушено умову договорів застави майнових прав щодо встановлення заборони відносно внесення змін до договору кредитної лінії № ВКЛ -2022390 від 29 серпня 2013 року та договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року і забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Тому, третя особа Національний банк України за первісним позовом просила суд визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договір поруки № П 2022390-6 від 28 листопада 2014 року; стягнути з відповідача 1 за первісним позовом судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги первісного позову та зустрічного позову підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, представник відповідача 2 за первісним позовом позовні вимоги первісного позову та зустрічного позову визнав та просив задовольнити їх у повному обсязі, представник відповідача 1 за первісним позовом проти вимог первісної позовної заяви та зустрічного позову заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні, представник третьої особи Національного банку України за первісним позовом позовні вимоги первісного позову та зустрічного позову підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

У судове засідання представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за первісним позовом та за зустрічним позов не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову та зустрічної позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 28 серпня 2014 року (а.с. 28-32).

До укладеного договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року було укладено додаткові договори від 07.08.2014 року, 31.10.2014 року, 20.11.2014 року, 28.11.2014 року, 01.12.2014 року (а.с. 33-38).

30 вересня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1, відповідно до якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 29 вересня 2014 року (а.с. 38-42).

До укладеного договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013 року було укладено додаткові договори від 17.10.2013 року, 31.10.2014 року, 20.11.2014 року, 28.11.2014 року, 01.12.2014 року (а.с. 43-47).

01 листопада 2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав, відповідно до п. 1.1 якого предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року та додатковими договорами до нього (т. 2 а.с. 116-122).

Відповідно до п. 1.4 договору застави майнових прав надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного Банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані у вказаному пункті.

08 листопада 2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав, відповідно до п. 1.1 якого предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії від 30 вересня 2013 року та додатковими договорами до нього (т. 2 а.с. 125-131).

Відповідно до п. 1.4 договору застави майнових прав надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного Банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані у вказаному пункті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №П 2022390-6 (а.с. 24-27).

Відповідно п. 1.1. договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Укргазвидобування» зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених: договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29 серпня 2013 року укладеного між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредитору отриманий кредит у розмірі 79870000,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі, у строки (терміни) та на умовах, зазначених у договорі кредиту 1 та договорах про внесення змін та доповнень до договору кредиту 1, що укладені на дату укладання цього договору та / або можуть бути укладені в майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту до 31 грудня 2014 року включно або термін, що вказаний в п. 1.1. договору кредиту 1, а також сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту 1 та цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги; договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390/І, що укладений 30 вересня 2013 року між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредитору отриманий кредит у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі, та строки (терміни) та на умовах, зазначених у договорі кредиту 2 та договорах про внесення змін та доповнень до договору кредиту 2, що укладені на дату укладання цього Договору та / або можуть бути укладені в майбутньому, з кінцевим терміном повернення кредиту до 31 грудня 2014 року включно або термін, що вказаний в п. 1.1. договору кредиту 2, а також сплачувати можливі штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту 2 та цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої порукою вимоги.

Відповідно п. 1.3 договору поруки, у разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов'язань, поручитель доручає кредитору здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків поручителя (в національній та/або іноземній валюті), відкритих (чи тих, що будуть відкриті) ним у кредитора в сумах, що підлягають сплаті за договором кредиту та будь - яким іншим договором укладеним між позичальником та кредитором, щодо погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами за користування ним, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені, поручитель доручає кредитору здійснювати таке договірне списання у сумі, визначеній кредитором самостійно на підставі договору кредиту, будь-яку кількість разів протягом строку дії цього договору до повного виконання будь-яких зобов'язань поручителя перед кредитором за цим договором. При цьому сторони погодили, що договірне списання з будь-якого поточного рахунку поручителя є заздалегідь погодженим і не потребує повідомлення поручителя та/або позичальника в будь-якій формі.

Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 40500000, 00 грн. або її еквівалент в гривні за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за договорами кредиту.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитними договорами, які передбачені в п. 3.3 даних договорів, та з метою погашення заборгованості по відповідним кредитним договорам, 20 лютого 2015 року банком, на підставі вищезазначеного п. 1.3. договору поруки, було здійснено списання з депозитного рахунку відповідача 1, який відкритий у АТ «Дельта Банк», грошових коштів у сумі, що є еквівалентом 40388465,46 грн.

29 квітня 2015 року протоколом № 1 засідання комісії ПAT «Дельта Банк» із перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями виявлено нікчемний правочин, укладений 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1.

07 травня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПAT «Дельта Банк» повідомило листом ОСОБА_1 про нікчемність укладеного договору поруки та відповідно нікчемність погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 29 серпня 2013 року шляхом договірного списання грошових коштів у лютому 2015 року з рахунків ОСОБА_1 Про зазначене також було повідомлено ПАТ «Укргазвидобування».

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов'язання чи його види можуть визначатись виключно самим основним зобов'язанням, а учасники відповідних цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що виконання зобов'язань ПАТ «Укргазвидобування» за кредитним договором забезпечено договором поруки, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань. Вищезазначені норми не передбачають й обов'язкового визначення основним зобов'язанням видів забезпечення його виконання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі № 6-51 цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов'язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 14 серпня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язані, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно зі ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Поручитель у розумінні ст. 528 ЦК України є іншою особою, яка згідно з договором поруки зобов'язалася перед ПАТ «Дельта Банк» виконати за боржника (ПАТ «Укргазвидобування») його зобов'язання.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про заставу», якщо у випадку застави майнових прав боржник заставодавця до виконання заставодавцем зобов'язання, забезпеченого заставою, виконає своє зобов'язання, все, одержане при цьому заставодавцем, стає предметом застави, про що заставодавець зобов'язаний негайно повідомити заставодержателя.

Таким чином, отримані ПАТ «Дельта Банк» від ОСОБА_1 грошові кошти за договором поруки стали предметом застави за договором застави майнових прав від 01 листопада 2013 року та 08 листопада 2013 року, про що ПАТ «Дельта Банк» повинен був повідомити Національний банк України, як заставодержателя.

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про заставу» передбачено, що, одержавши кошти від свого боржника в рахунок виконання зобов'язання грошових сум, заставодавець зобов'язаний за вимогою заставодержателя перерахувати відповідні суми в рахунок виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, якщо інше не встановлено договором застави.

Таким чином, укладення договору поруки та його виконання ОСОБА_1 жодним чином не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за зазначеним вище договором застави.

Статтями 215, 216 ЦК України встановлено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови у позові про визнання його недійсним.

Предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем, тощо.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про заставу» відкрите акціонерне товариство, створене у процесі корпоратизації, всі акції якого перебувають у державній власності, здійснює заставу належного йому майна за погодженням із органом, який здійснює управління корпоративними правами держави в цьому товаристві, у порядку, передбаченому для державних підприємств.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 10 липня 2015 pоку № 3326 ПАТ «Укргазвидобування» за класифікацією інституційних секторів економіки України відноситься до приватних нефінансових корпорацій.

Відповідно до ст. 1 Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15 червня 1993 року № 210/93 корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об'єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством, у відкриті акціонерні товариства.

Враховуючи, що акції ПАТ «Укргазвидобування», утвореного у процесі перетворення дочірньої компанії, а не у результаті корпоратизації державного підприємства, об'єктом якої бути не могло, належать не державі, а юридичній особі приватного права, дія ч. 4 ст. 11 Закону України «Про заставу» не поширюється на ПАТ «Укргазвидобування».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що укладений договір поруки №П 2022390-6 від 28.11.2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» жодним чином не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за зазначеними вище договорами застави так і позивача за первісним позовом, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань, тому позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 215, 217 ЦПК України; ст.ст. 203, 215, 216, 525, 526, 546, 548, 554, 555, 557, 586 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про визнання правочину недійсним та позову третьої особи з самостійними вимогами Національного банку України до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи : Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя