Справа № 728/453/17 Провадження № 22-ц/795/1131/2017 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції -Лобода Н. В. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2017 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Харечко Л.К.
при секретарі:Халимон Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.04.2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір №005012 фінансового лізингу від 11.03.2017 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_5 Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_5 16800 грн., які були сплачені ним відповідно до договору № 005012 фінансового лізингу від 11.03.2017 року та 168 грн. в рахунок відшкодування завданих недійсним правочином збитків, а всього 16968 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_5 2 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" на користь держави судовий збір у розмірі 1 280 грн.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю ''Лізингова компанія "ЕТАЛОН" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено судом без дотримання норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" вказує, що 11.03.2017 року, в день підписання договору, позивач підписав заяву, якою підтверджував факт того, що він прочитав та зрозумів умови укладеного договору в повному обсязі, при цьому отримав інформацію від менеджера-консультанта. Доводи апеляційної скарги зазначають про відсутність умов та підстав для визнання правочину недійсним, оскільки підписанням договору ОСОБА_5 погодився з його умовами та на виконання умов договору здійснив оплату комісії. ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" не погоджується з твердженнями суду першої інстанції відносно того, що умови договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків. Доводи апеляційної скарги зазначають, що договір було укладено на основі вільного волевиявлення, між сторонами було узгоджено всі умови та пункти договору, які в силу положень статті 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами. ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" у апеляційній скарзі зазначає про відповідність укладеного договору положенням статті 808 ЦК України, а також про справедливість пунктів 5.4., 12.1., 12.12. договору. Доводи апеляційної скарги вказують, що лізингодавець не приймає участі у формуванні ціни предмету лізингу, ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що і зазначається у договорі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 2 000 грн. та комісії банку в сумі 168 грн. Відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що є обов'язковою наявність ліцензії для надання послуг фінансового лізингу. При цьому ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" вважає, що договір фінансового лізингу, укладений без наявності ліцензії до 07.06.2017 року, є дійсним, виходячи із положень постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913. ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" вказує, що договір лізингу і договір найму транспортного засобу із фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, при цьому до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм. Доводи апеляційної скарги зазначають, що статтями 806, 807, 808, 809 ЦК України і Законом України "Про фінансовий лізинг" визначено, що договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" стосовно застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, зазначає, що суд мав право відступити від вказаної правової позиції. Доводи апеляційної скарги стверджують, що спірний договір фінансового лізингу є договором непрямого лізингу, і тому у відповідача на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки відповідач зобов'язується придбати предмет лізингу (транспортний засіб) в майбутньому та після виконання лізингоодержувачем умов договору, необхідних для його придбання. Доводи апеляційної скарги зазначають, що в даному випадку присутні всі три складові, за наявності яких, відповідно до ч.2 статті 220 ЦК України, нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу у зв'язку з її необґрунтованістю та залишити без змін рішення суду першої інстанції від 19.04.2017 року, яке ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду даної справи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи (а.с.97, 98, 99), відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень, не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до статуту, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, товариство з обмеженою відповідальністю ''Лізингова компанія ''ЕТАЛОН'' є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є КВЕД 64.91 фінансовий лізинг (основний) (а.с.40-43,46,47-55).

11.03.2017 року між ТОВ ''Лізингова компанія ''ЕТАЛОН'' та позивачем ОСОБА_5 було укладено договір №005012 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль ''ЗАЗ FORZA хетчбек'' (а.с.5-14).

Відповідно до п.4.1.1 укладеного між сторонами спору договору, лізингодавець зобов'язаний придбати та передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу на умовах даного договору та інших погоджень між сторонами.

Згідно п.4.2.1, п.4.2.3 вищевказаного договору, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, і у встановлені терміни в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Пунктом 5.1 договору фінансового лізингу від 11.03.2017 року № 005012 визначено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4 даного договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Згідно з вимогами п.8.2.1 укладеного між сторонами договору, перший лізинговий платіж складається та сплачується в наступній обов'язковій черговості, незалежно від призначення платежу: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується у додатку №1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача.

Відповідно до умов додатку 1 до вищевказаного договору, вартість предмета лізингу становить 168 000 грн.; авансовий платіж - 84000 грн.; щомісячний платіж - 7 000 грн.; комісія за організацію (10%) - 16 800 грн.; комісія за передачу (3%) - 5 040 грн.; курс НБУ, долар США - 26,91 (а.с.12).

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_5, відповідно до квитанції №0.0.722637055.1 від 11.03.2017 року на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 16 800 грн., які договором лізингу та додатком №1 до нього визначені, як комісія за організацію угоди. Крім того, згідно зазначеної квитанції, позивачем на користь ПАТ КБ ''Приватбанк'' було сплачено комісію у розмірі 168 грн. (а.с.15).

Провівши правовий аналіз приписів статей: 806, 203, 215, 220, 628, 799 ЦК України, ч.2 статті 6 Закону України ''Про фінансовий лізинг'', суд першої інстанції прийшов до висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, обов'язковість врахування якої регламентовано приписами статті 360-7 ЦПК України.

Приписи ч.1 статті 227 ЦК України регламентують, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, які склались між сторонами, випливає зі змісту п.4 ч.1 статті 34 Закону України ''Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг'', відповідно до якого діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

При цьому, положення статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'' містять самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.1, ч.2 статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'').

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.2, п.3 ч.3 статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'').

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

В ході судового розгляду даної справи суд прийшов до висновку, що у договорі, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, крім того, оспорюваний позивачем договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору, згідно з приписами статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів''.

Разом з тим, у частинах 2, 3 статті 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки.

Виходячи із положень статей: 10,11,60 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов у оскаржуваному рішенні до висновку відносно того, що представлені позивачем докази на підтвердження вимог заявленого позову є належними та допустимими у розумінні статей 58,59 ЦПК України, оскільки вказані докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним.

За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог заявленого позову, зазначивши у оскаржуваному рішенні, що відповідач має повернути позивачу отримані за недійсним договором лізингу від 11.03.2017 р. №005012 кошти у розмірі 16 800 грн., а також відшкодувати позивачу збитки - сплачену за касове обслуговування комісію у розмірі 168 грн.(а.с.15).

Виходячи з приписів статей:79, 84, 88 ЦПК України, а також приймаючи до уваги приписи статті 1 Закону України ''Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах'' та матеріали справи (а.с.17,18,57), а також враховуючи ступінь складності справи, час, витрачений на консультації, підготовку матеріалів, складання позовної заяви та на участь у судовому засіданні, з огляду на обсяг та обґрунтування позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що судові витрати, пов'язані із наданням правової допомоги, підлягають відшкодуванню у розмірі 2 000 грн., оскільки вони належним чином підтверджені матеріалами справи, при цьому їх розмір не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах.

Приймаючи до уваги положення ч.3 статті 88 ЦПК України, ч.1 статті 4, статті 6 Закону України ''Про судовий збір'', суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 280 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичним обставинам справи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Приймаючи до уваги правові позиції Верховного Суду України, висловлені ним у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15 та у постанові від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16, обов'язковість яких регламентована приписами статті 360-7 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про задоволення вимог заявленого позову.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що суду першої інстанції при розгляді даного спору по суті необхідно було не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, а відступити від неї, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Апеляційний суд вважає, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15, обов'язковість врахування якої регламентовано приписами статті 360-7 ЦПК України. Положення статті 360-7 ЦПК України передбачають, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Разом з тим, встановлені в ході судового розгляду даної справи її вищезазначені фактичні обставини та норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, не дають суду підстав відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України щодо розгляду даної категорії справ.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що є необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо несправедливості умов укладеного між сторонами даного спору договору, а також щодо невідповідності укладеного договору положенням статті 808 ЦК України та положенням Закону України ''Про захист прав споживачів'', не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'' містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття ''несправедливі умови договору'' закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, виходячи із приписів статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'', можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону ''Про захист прав споживачів''); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'').

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України ''Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг'', діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В ході судового розгляду даної справи суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що у договорі, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, крім того, оспорюваний позивачем договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору, згідно з приписами статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів''.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що є необґрунтованими висновки рішення суду першої інстанції відносно того, що є обов'язковою наявність ліцензії для надання послуг фінансового лізингу, а також відносно того, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки він не був посвідчений нотаріально. Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вимог заявленого позову, з наступних підстав. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України ''Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг'', діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із правового аналізу норм чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі - продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні даного спору по суті, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення вимог заявленого позову обґрунтовано застосовано положення статті 18 Закону України ''Про захист прав споживачів'', статей: 220, 628, 799, 806 ЦК України.

В доводах апеляційної скарги ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 2 000 грн. в рахунок відшкодування витрат позивача, понесених ним на оплату послуг з надання правової допомоги, а також 168 грн. в рахунок відшкодування витрат позивача по сплаті комісії за касове обслуговування. При цьому відповідач стверджує, що вказані витрати позивача не відносяться до витрат, пов'язаних із правовідносинами позивача з ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН". Апеляційний суд вважає, що вказані твердження апеляційної скарги є необгрунтованими, оскільки стягнення на користь позивача з відповідача 2 000 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем витрат на правову допомогу (а.с.17) узгоджується з приписами ч.1 статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 168 грн., то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають отримані за недійсним договором лізингу від 11.03.2017 року №005012 кошти у розмірі 16 800 грн. та витрати позивача-документально підтверджена сплачена позивачем комісія за касове обслуговування у розмірі 168 грн. (а.с.15).

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: