АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Чубрей І.І.

за участю представника публічного акціонерного товариства «Кредобанк» ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 квітня 2017 року,

встановила:

В грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 38 147 гривень 57 копійок.

Посилався на те, що 10 листопада 2008 року ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 був встановлений кредитний ліміт в сумі 16 162 гривні 50 копійок.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором станом на 18 жовтня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 38 147 гривень 57 копійок, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 13 606 гривень 70 копійок, заборгованості по відсотках в сумі 9 084 гривні 43 копійки, заборгованості по пені в сумі 15 456 гривень 44 копійки.

11 листопада 2008 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Кредобанк» договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 квітня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кредобанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Кредобанк» подав позов після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

З такими висновками суду першої інстанції погодись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно частини 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦПК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2008 року ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 16 162 гривні 50 копійок з процентною ставкою 33,5 відсотків річних на строк до 1 листопада 2011 року (а.с.4-6).

11 листопада 2008 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «Кредобанк» договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором (а.с.7).

Суд першої інстанції відмовляючи в позові у звязку з спливом строку позовної давності не врахував, що відповідачі не звертались до суду з заявами про застосування строків позовної давності .

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі №№ 6-738цс15.

З наявного в матеріалах справи заперечення на позовну заяву вбачається про те, що ОСОБА_3 просив відмовити в позові у звязку з пропуском шестимісячного строку, встановленого статтею 559 ЦК України для звернення кредитора з вимогою про стягнення заборгованості з поручителя ( а.с.22-24).

Однак в цьому запереченні немає посилання на пропуск строку позовної давності та необхідності його застосування.

В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в позові у звязку з пропуском строку позовної давності не зробив висновки щодо доведеності позову, що є обовязковою умовою для відмови в позові з цих підстав.

Колегія суддів вважає, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором станом на 18 жовтня 2016 року мала заборгованість в сумі 38 147 гривень 57 копійок, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 13 606 гривень 70 копійок, заборгованості по відсотках в сумі 9 084 гривні 43 копійки, заборгованості по пені в сумі 15 456 гривень 44 копійки.

Вказана заборгованість є доведеною та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що позов до поручителя ОСОБА_3 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті251та частина друга статті252 ЦК України).

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 14 вересня 2016 року № 6-1451цс16.

З пунктів 4.5, 4.6 договору поруки від 10 листопада 2008 року вбачається, що договір вступає в дію з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами зобовязань по кредитному договору №0028Н/2008 року (а.с.7).

Аналіз вказаної умови договору дає підстави зробити висновок про те, що в ньому не встановлено строк дії поруки.

Згідно пункту 2.1 кредитного договору від 10 листопада 2008 року вбачається, що кредит позичальнику був наданий на строк до 1 листопада 2011 року, який є днем настання строку виконання основного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до поручителя 16 грудня 2017 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, визначеного статтею 559 ЦК України.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 38 147 гривень 57 копійок, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 13 606 гривень 70 копійок, заборгованості по відсотках в сумі 9 084 гривні 43 копійки, заборгованості по пені в сумі 15 456 гривень 44 копійки..

В позові ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року, N 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, задоволення позову до ОСОБА_2 та відмову в позові до ОСОБА_3

З платіжного доручення №57298138 від 16 листопада 2016 року вбачається, що ПАТ «Кредобанк» сплатив за подання до суду позовної заяви судовий збір в сумі 1378 гривень (а.с.3).

З платіжного доручення №21503172 від 18 квітня 2017 року вбачається, що ПАТ «Кредобанк» сплатив за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення судовий збір в сумі 1515 гривень 80 копійок.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» слід стягнути 2 829 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кредобанк»задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 квітня 2017 рокускасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 38 147 (тридцять вісім тисяч сто сорок сім) гривень 57 копійок, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 13 606 гривень 70 копійок, заборгованості по відсотках в сумі 9 084 гривні 43 копійки, заборгованості по пені в сумі 15 456 гривень 44 копійки.

В позові публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» 2 829 (дві тисячі вісімсот двадцять девять) гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_4