Провадження № 2/537/646/2017
Справа № 537/1519/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.07.2017 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Степури А.А., за участю секретаря Грицькової Я.С., позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , зобов»язання повернення належним чином оформленої трудової книжки та стягнення моральної шкоди,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить ухвалити рішення , яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за 6 місяців вимушеного прогулу у розмірі 9000 грн.; зобов»язати ОСОБА_2 повернути їй належним чином оформлену трудову книжку та стягнути з моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
На обґрунтування позову зазначила, що з 01.04.2016 року вона працювала у відповідача. На протязі всього часу, поки вона (позивач) працювала , була затримка з виплати заробітної плати і згодом 30 листопада 2016 року нею була написана заява про звільнення за власним бажання. Після написання заяви про звільнення за власним бажання, вона пропрацювала до 08 грудня 2016 року , але до теперішнього часу відповідач не розрахувалася з нею та не повернула трудову книжку . Протягом тривалого часу вона не могла офіційно працевлаштуватися у зв»язку з тим, що її трудова книжка перебуває у відповідачки. Вказала на те, що в трудовій книжці маються записи про її роботу у Росії і при виході на пенсію за відсутності трудової книжки стаж роботи у Росії їй можуть не врахувати. Вона неодноразово зверталася до відповідачки з проханням провести з нею розрахунок та повернути трудову книжку. Окрім того, з даного приводу вона зверталася до прокуратури, поліції, податкової інспекції. 21.12.2016 року на її банківську карту прийшли якісь гроші у розмірі 2500, як потім вона з»ясувала , це їй була виплачена заробітна плата за жовтень та листопад 2016 року. Проте, за час відпрацьований нею з 01.12.2016 року по 08.12.2016 року кошти їй не сплачені , трудова книжка до теперішнього часу не повернута. Вказала на те, що такими діями відповідачки їй була спричинена моральна шкода, оскільки за відсутності трудової книжки вона не могла офіційно працевлаштуватися, вимушена була позичити гроші у знайомих. З урахуванням викладеного, просила позов задовольнити.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з»явилася з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином .
На підставі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підстав наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору.
Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено в судовому засіданні 30.03.2016 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу ФОП ОСОБА_2 швачкою з оплатою працю у розмірі 1450 грн. щомісячно, що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою.
30.11.2016 року позивачка подала заяву на ім»я ФОП ОСОБА_2 про звільнення з займаної посади за власним бажанням.
В день звільнення позивачці не була видана трудова книжка, що суперечить вимогам ст. 47 КЗпП України.
Неодноразові намагання позивача врегулювати питання повернення трудової книжки не дали результату.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.ст. 47, 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Згідно з п.п. 3,4 Постанови Кабінету Міністрів «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому за підписом в журналі обліку.
Проте відповідачем, всупереч покладеного обов'язку за законом, не видано трудової книжки позивачу, чим продовжується порушення його права.
У разі не припинення порушення прав особи, таке порушення є триваючим в часі і досі, оскільки копії наказу та трудової книжки не видано.
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що передбачено ч. 4 ст. 235 КЗпП України.
Факт перебування сторін у неприязних відносинах, факту звернення позивачки з заявами до прокуратури, податкової інспекції, поліції щодо з приводу неповернення трудової книжки та несплати заробітної плати за відпрацьований час ,не є підставою для відмови у задоволенні позову в частині повернення трудової книжки, оскільки чинним законодавством передбачена певна процедура повернення трудової книжки, яка не була виконана.
Як слідує із досліджених доказів, після прийняття звільнення позивачки трудова книжка знаходиться у відповідача . Разом з тим позивач всупереч установленим вимогам не отримав заповнену трудову книжку, враховуючи те, що позивачем направлялися листи з проханням повернення трудової книжки, на яку відповідач не прореагувала належним чином.
Ч. 4 ст.235 КЗпП України майнова відповідальність за затримку видачі працівнику трудової книжки покладає на власника або уповноваженого ним органу лише у разі встановлення вини власника або уповноваженого ним органу, при цьому вище зазначені факти, що підтверджені належними доказами, свідчать про наявність вини власника в неотриманні позивачем трудової книжки в день звільнення.
Враховуючи вищевикладене , суд вважає, що під час судового розгляду було встановлено, що відповідач у день звільнення у порушення вимог ст. 47 КЗпП України не видав позивачу трудову книжку.
Крім того, відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993р. № 58, з подальшими змінами, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.
З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата позивача складала 1450 грн. на місяць, відповідно до трудового договору від 30.03.2016 року. В своїх позовних вимогах позивач просить стягнути середній заробіток за 6 місяців. Таким чином , підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року включно у розмірі 8700 грн. ( 1450 грн. х 6 місяців).
При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення позову у розмірі, зазначеному позивачкою у розмірі 1500 грн. за кожен місяць вимушеного прогулу, оскільки позивачкою не надано доказів про отримання нею заробітної плати більшої, ніж зазначена у трудовому договору та підстави для виплати зарплати у більшому розмірі, ніж передбачений договором.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що при звільненні позивача з роботи були порушені її законні права щодо звільнення, що в свою чергу привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди з відповідача підлягають частковому задоволенню та підлягає стягненню з відповідача моральна шкода в розмірі 2500 грн., оскільки судом встановлена наявність причинного зв»язку між завданою позивачу шкодою та протиправною поведінкою відповідача, яка причинила позивачу моральні страждання.
Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави, відповідно до пропорційного задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 47,48, 116, 237-1 КЗпП України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , зобов»язання повернення належним чином оформленої трудової книжки та стягнення моральної шкоди задовольнити частково .
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2016 року по 31.05.2017 року включно у розмірі 8700 грн.
Зобов»язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2500 грн.
В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.
Суддя: Степура А.
Повний текст рішення виготовлений 04 серпня 2017 року.