Категорія 52Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Кучевського П.В., Марчук В.С., з участю секретаря судового засідання Торбасюк О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Вінницького міського суду Вінницької області від 6 липня 2017 року про повернення позовної ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

встановила:

19 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вінницького міського суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів роз'єднано на два окремих провадження.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про стягнення аліментів призначено до судового розгляду, а справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав передано до канцелярії Вінницького міського суду Вінницької області для реєстрації в автоматизованій системі документообігу.

06 липня 2017 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав повернуто позивачеві для подання до належного суду.

Не погоджуючись з цими ухвалами ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року та 06 липня 2017 року, а матеріали позовної заяви із додатками направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою судді Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині оскарження ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року про роз'єднання позовних вимог повернуто до Вінницького міського суду Вінницької області для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в частині оскарження ухвали про повернення позовної заяви судова колегія вважає, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Повертаючи позовну заяву в частині вимог про позбавлення батьківських прав суддя суду першої інстанції виходив із того, що оскільки зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1, а у зв'язку із роз'єднанням позовних вимог про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав до позовної заяви у цій частині підлягає застосуванню загальна підсудність згідно з ч. 1 ст. 109 ЦПК України, за якою позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд вказав, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України встановлено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 11 ЦПК України встановлює принцип диспозитивності цивільного судочинства, який зокрема передбачає, що право вибору способу захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів належить позивачу, а суд, в свою чергу не має права відмовити у розгляді звернення особи, поданого відповідно до цього Кодексу.

При поданні позовної заяви позивачка вимагала позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх малолітньої дочки ОСОБА_5 та стягнути з нього на її користь аліменти на цю дитину.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Отже вимога про позбавлення батьківських прав є нерозривно пов'язаною із вимогою про стягнення аліментів.

При цьому, з огляду на імперативність обов'язку суду, який розглядає справу про позбавлення батьківських прав, прийняти рішення про стягнення аліментів, подання такого позову до іншого суду, за умови наявності в провадженні Вінницького міського суду спору між тими самими сторонами про той самий предмет спору (стягнення аліментів) може призвести до ухвалення одночасно двох рішень з одного і того ж спору, що є неприпустимим.

У відповідності до ч. 1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред'являтись також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Верховний Суд України в узагальненні практики розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11 грудня 2008 року зазначив, що якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК України.

Відтак, не вдаючись до оцінки підстав для роз'єднання позовних вимог через відсутність у суду апеляційної інстанції повноважень для перегляду ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2017 року поза межами розгляду апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні питання про повернення позову ОСОБА_3 в частині вимог про позбавлення батьківських прав суддя суду першої інстанції не переконався у тому, що таким судовим рішенням не чинитимуться перешкоди позивачці у праві доступі до суду як складової частини встановленого ст. 6 Конвенції права на справедливий суд, неповно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення цього питання, порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування ухвали з направленням матеріалів позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Вінницького міського суду Вінницької області від 6 липня 2017 року про повернення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав скасувати.

Матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.С. Марчук

/підпис/ П.В. Кучевський

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк