АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 755/8193/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5402/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними задоволено. Визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від шостого травня 2008 року на суму 1 388 750 грн., від сьомого травня 2008 року на суму 151 500 грн., від першого серпня 2008 року на суму 16 200 грн., від сьомого серпня 2008 року на суму 50 000 грн., та додатковий договір від 23.07.2008 на суму 1 388 750 грн. Здійснено розподіл судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу в загальному порядку.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що на момент звернення позивача до Дніпровського райсуду м. Києва та постановлення оскаржуваного заочного рішення від 11.04.2016 справа між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав вже розглядалась в цивільному провадженні. Таким чином, позивач вдруге звернувся до Дніпровського райсуду м. Києва з вимогами про визнання договорів недійсними на момент, коли вже існувало законне рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2010 про відмову у задоволенні його зустрічного позову про визнання цих договорів недійсними з тих же підстав та задоволено основний позов про стягнення з нього коштів на користь апелянта. До цього часу рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2010 не виконано. ОСОБА_5 всіляко намагається уникнути зобов'язань з повернення позикових коштів, отриманих ним від апелянта ще в 2008 році. Звернув увагу на ту обставину, що позивач пред'явив позов з пропуском строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У зв'язку з тим, що ані апелянт, ані його представник не мали процесуальної можливості заявити в суді першої інстанції про сплив позовної давності, таке клопотання на підставі норм ст. 257, ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України заявляється ним разом із даною апеляційною скаргою.

У судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. Позивач та його представник ОСОБА_7 - заперечували проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання договір позики укладених між ним та ОСОБА_4 від шостого травня 2008 року з урахування внесених змін додатковим договором від 23 липня 2008 року на суму 1 388 750 грн., від сьомого травня 2008 року на суму 151 500 грн., від першого серпня 2008 року на суму 16 200 грн., від сьомого серпня 2008 року на суму 50 000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що договори позики були ним підписані проти його справжньої волі, внаслідок застосування психологічного тиску з боку відповідача та інших осіб, що підтверджується висновком спеціаліста - психолога центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології від 29 серпня 2014 року.

Спір вирішено по суті, з ухваленням заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року.

На стадії апеляційного оскарження відповідачем надано, а судом апеляційної інстанції долучено до матеріалів справи судові рішення: Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2010 року, ухвалу Верховного суду України від 20 вересня 2010 року, ухвалених за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про стягнення боргу за договорами позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

З метою повного і всебічного з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, колегією суддів задоволено клопотання відповідача та витребувано для огляду в судовому засіданні матеріали цивільної справи № 2-136/10 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Із оглянутих матеріалів цивільної справи та змісту ухвалених рішень у цивільній справі № 2-136/10, колегією суддів встановлено, що у жовтні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики.

Відповідачем ОСОБА_5 пред'явлено зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання договір позики укладених між ним та ОСОБА_4 від шостого травня 2008 року на суму 1 388 750 грн., від сьомого травня 2008 року на суму 151 500 грн., від першого серпня 2008 року на суму 16 200 грн., від сьомого серпня 2008 року на суму 50 000 грн. недійсними (а.с. 141-143 том 1 справа № 2-136/10).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2009 року зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 171 том 1 справа № 2-136/10).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2009 року до участі у справі як співпозивача залучено дружину позивача ОСОБА_8, як співвідповідача ОСОБА_9 (а.с. 211 том 1 справа № 2-136/10).

У даній справі спір вирішено по суті, з ухваленням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року (а.с. 265-270 том 1 справа № 2-136/10).

З'ясовуючи обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, судом першої інстанції встановлено, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_4 під впливом психологічного тиску та погроз примусив ОСОБА_5 підписати договори позики від шостого травня 2008 року з урахування внесених змін додатковим договором від 23 липня 2008 року на суму 1 388 750 грн., від сьомого травня 2008 року на суму 151 500 грн., від першого серпня 2008 року на суму 16 200 грн., від сьомого серпня 2008 року на суму 50 000 грн. Допитані у ході розгляду справи свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10. зазначені обставини підтвердили.

Наведене свідчить про те, що обставини, якими ОСОБА_5 обґрунтовував свої вимоги зустрічного позову, щодо психологічного тиску та погроз в момент підписання договорів позики зі сторони ОСОБА_4 були предметом дослідження в судовому засіданні, в якому ухвалювалось рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року, суд першої інстанції надав їм належну оцінку і свій висновок мотивував.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що факт укладення договорів позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під впливом насильства недоведений (а.с. 315-318 том 1 справа № 2-136/10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного суду України від 20 вересня 2010 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 1 922 294,57 грн. та судові витрати. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Разом з тим, як свідчать матеріали цивільної справи, яка переглядається, що у квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання договір позики укладених між ним та ОСОБА_4 від шостого травня 2008 року з урахування внесених змін додатковим договором від 23 липня 2008 року на суму 1 388 750 грн., від сьомого травня 2008 року на суму 151 500 грн., від першого серпня 2008 року на суму 16 200 грн., від сьомого серпня 2008 року на суму 50 000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що договори позики були ним підписані проти його справжньої волі, внаслідок застосування психологічного тиску з боку відповідача, що підтверджується висновком спеціаліста - психолога центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології від 29 серпня 2014 року.

Ухвалюючи рішення у справі від 11 квітня 2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що спірні договори позики підписувались ОСОБА_5 поза його дійсною волею, внаслідок застосування до нього психологічного тиску в момент підписання правочинів.

Викладене свідчить про те, що на час пред'явлення ОСОБА_5 позову до Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалення судом першої інстанції заочного рішення від 11 квітня 2016 року, вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили, та ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядався між тими самими сторони (ОСОБА_5 до ОСОБА_4.), про то самий предмет спору (визнання недійсними договір позики) і з тих самих підстав (внаслідок застосування психологічного тиску в момент підписання правочинів).

Прийняття до провадження тотожної справи є підставою для закриття провадження у цивільній справі - пункт 2 частини першої статті 205 ЦПК України та виключає закінчення судового розгляду з ухваленням рішення по суті спору.

Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 205 ЦПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яка кореспондується з положеннями частини другої статті 223 ЦПК України.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року по суті спору у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними, прийнято з порушенням норм процесуального права.

Таким чином, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 310, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити часткового.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними закрити.

Ухвала може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: