Головуючий суду 1 інстанції - Костроба Ю.Ю.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 414/1148/16-ц
Провадження № 22ц/782/310/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Кремінського виробничого управління водопровідно- каналізаційного господарства

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 05 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про поновлення на роботі, третя особа - ОСОБА_3 поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

04 липня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 14.04.2016 року наказом №155-к її було попереджено про скорочення її посади з 14.06.2016 року, запропоновані відповідачем посади контролера та прибиральниці не відповідали їй за станом здоров'я, тому вона від них відмовилася. 14.06.2016 року позивача звільнили з посади діловода Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Кремінського ВУВГ) на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки позивач сама виховую дитину-інваліда, і на неї розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 184 КЗпП України про можливість звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України лише у разі повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, після неодноразового уточнення позовних вимог просила скасувати незаконний наказ про її звільнення, поновити її на посаді діловода Кремінського ВУВГ та сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 15.06.2016 р. по 24.03.2017 р. в сумі 26344,65 грн.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 05 квітня 2017 року

позовні вимоги задоволені частково.

Скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 з Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства від 14 червня 2016року №155-к.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді діловода Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства.

Стягнуто з Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.06.2016 року по 24.03.2017 року в сумі 18943,76 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства звернулось з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення ухваленим з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працювала діловодом на підприємстві відповідача - Комунальне підприємство «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» - оператором електронно-обчислювальної машини -диспетчером, з 04.12.2013 року її переведено на посаду діловода, а Наказом від 20.06.2014 року її звільнено з займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 року скасоване рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада та ухвалене нове рішення, яким позивача поновлено на роботі на посаді діловода. Наказом відповідача №264/1-к від 01.03.2016 року ОСОБА_2 поновлено на роботі.

Згідно наказу №95-к від 14.04.2016 року були внесені зміни в структуру та штатний розклад працівників ВУВКГ, а саме - скорочено 1 штатну одиницю діловода та 0,5 штатної одиниці касира. Попереджено діловода ОСОБА_2 про скорочення її посади з 14.06.2016року (а.с. 19).

Наказом №155-к від 14.06.2016 року позивача звільнено з 14.06.2016 року з посади діловода згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4).

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач є одинокою матір'ю, що має дитину-інваліда - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 83, 84).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на приписи п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, ч. 3 ст. 184 КЗпП України, виходив із того, що повної ліквідації Кремінського ВУВГ не було, позивач ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, оскільки вона виховує і утримує дитину-інваліда сама, та дійшов висновку про її звільнення з порушенням положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідач з дотриманням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України 14 квітня 2016 року, за два місяці до звільнення, повідомив позивача про наступне вивільнення у зв'язку із скорочення штатної одиниці, про що вона власноруч розписалася в наказі та зазначила про свою незгоди з ним (а.с. 4).

Частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

14.04.2016 року позивачу було запропоновано посаду контролера водопровідного господарства абонентського відділу з 14.06.2016 року у зв'язку із скороченням штатної одиниці діловода 14.06.2016 року, на що ОСОБА_2 не погодилася (а.с. 23), а в день звільнення - 14.06.2016 р. їй було запропоновано посаду прибиральника, на що вона також не погодилася (а.с. 24).

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з дотриманням вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивачу було запропоновані вказані посади, роботу контролера вона виконувала раніше добровільно, і після звільнення адміністрацією відповідача вживалися заходи щодо працевлаштування позивача, не заслуговують на увагу, оскільки за направленням Кремінського ВУВКГ ОСОБА_2 пройшла попередній (періодичний) медичний огляд, наслідком якого стало складення Комунальним підприємством РТМО медичної довідки (додаток 8 до пункту 2.15 Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я 21.05.2007 року №246 - Порядку) про непридатність для роботи за професією контролера ВУВКГ на підставі Додатку 6, п. 5 (захворювання ендокринної системи, що супроводжуються значними порушеннями функції (стадія декомпенсації) та п. 9 (хвороби серця з недостатністю кровообігу, з стійкими

порушеннями ритму (а.с. 6), яку вона 07.06.2016 року надала відповідачу (а.с. 5).

Те, що вказана медична довідка не була дооформлена (не мала номеру, до якого часу дійсна), не спростовує відомостей, які містить в ній, про непридатність ОСОБА_2 для роботи за запропонованою професією.

Як пояснив представник відповідача в суді апеляційної інстанції, у Кремінського ВУВКГ не було укладено договір з медичним закладом, у той час коли згідно п. 2.4 вказаного Порядку для проведення попереднього (періодичних) медичного огляду працівників роботодавець повинен укласти або вчасно поновити договір з закладом охорони здоров'я та надати йому список працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду.

Отже, за таких обставин ОСОБА_2 не мала об'єктивної можливості у передбачений законом спосіб отримати належним чином дооформлену довідку, а надала роботодавцю всі можливі в даній ситуації відомості про невідповідність запропонованих їй посад за станом здоров'я.

Те, що раніше ОСОБА_2 за цивільно-правовими договорами виконувала роботу контролера абонентського відділу у 2012 році (а.с. 34-38), також не свідчить про її здатність з огляду на стан здоров'я виконувати таку роботу у 2016 році.

Пропозиція позивачу роботи прибиральниці у день звільнення не свідчить про дотримання відповідачем порядку звільнення позивача, оскільки така пропозиція повинна мати місце одночасно з попередженням про наступне вивільнення, крім того, в день звільнення позивач була позбавлена можливості доводити невідповідність такої роботи їй за станом здоров'я з огляду на вищезазначену довідку.

Отже, довід апеляційної скарги про категоричну та свідому відмову позивача від пропозицій адміністрації підприємства щодо працевлаштування її на іншу посаду спростовується вищенаведеним.

Що стосується порядку розірвання трудового договору з ОСОБА_2, то він також був порушений відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, власник Кремінського ВУВКГ із поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_2 не звертався.

Не можна вважати таким надане відповідачем подання керівника Кремінського ВУВКГ від 01.03.2016 року до профспілкової організації ВУВКГ про погодження питання про зміну в організації виробництва і праці Кремінського ВУВКГ шляхом скорочення штату (чисельності) працівників - однієї штатної одиниці, яка відповідає професії діловода (а.с. 21), оскільки закон передбачає подання власника саме про розірвання трудового договору з конкретним працівником.

Натомість протоколом Первинної профспілки Кремінського ВУВКГ від 14.04.2016 року без внесення відповідного подання власника, без врахування обставин, які є на боці позивача, було надано згоду на звільнення ОСОБА_2 (а.с. 22).

На виконання ухвали апеляційного суду про запит згоди виборного органу первинної профспілкової організації було з'ясовано про її ліквідацію і неможливість виконати ухвалу, оскільки на час розгляду справи судом позивач не є членом новоствореної на підприємстві відповідача профспілкової організації (а.с. 226).

Наведене дає підстави дійти висновку про недотримання відповідачем під час звільнення позивача вимог ст. 43 КЗпП України щодо попереднього погодження виборного органу (профспілкового представника) розірвання трудового договору з ініціативи власника.

Обгрунтованим є висновок суду про порушення відповідачем під час звільнення позивача і положень ст. 184 КЗпП України, згідно з якими звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, сама виховує і утримує дитину-інваліда сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає удвох з ним (а.с. 83), з батьком дитини шлюб розірвано (а.с. 256).

Визначаючи позивачку як одиноку матір, слід враховувати, що після набрання чинності законами України «Про відпустки» та «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» при визначенні поняття «одинока мати» слід також враховувати положення п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки» та інших законів і нормативно-правових актів, та дійти висновку про те, що до категорії одинокої матері належать: жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Вказана обставина вже встановлювалося апеляційним судом Харківської області під час попереднього поновлення позивача на роботі 03.06.2015 року, що з огляду на вимоги ч. 1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню.

Жодних змін в сімейному стану або стані здоров'я дитини-інваліда на час розгляду теперішньої справи не відбулося, оскільки з Наказу №155-к від 14.06.2016 року «Про звільнення» ОСОБА_2 вбачається, що їй виплачувалася компенсація за невикористану додаткову відпустку жінці, яка має дитину-інваліда та компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері (а.с. 4).

Отже, відповідач визнавав позивача одинокою матір'ю, що має дитину-інваліда.

Тому висновок суду про те, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, що має дитину-інваліда, і на неї розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 184 КЗпП України, є беззаперечно доведеними належними і допустимими доказами.

Заперечуючи проти вказаного висновку суду, апелянт не навів жодного спростування цьому висновку суду.

Посилання апелянта на те, що посада діловода не була включена до калькуляції, згідно до якої розраховувався тариф на водопостачання та водовідведення, у зв'язку з чим відбулися зміни в організації виробництва і праці, не може вплинути на допущені ним порушення як порядку звільнення ОСОБА_2, так і на дотримання гарантій, передбачених для позивача статтями 40, 184 КЗпП України.

Допущені на думку апелянта порушення норм процесуального права, що виявилося у зміні позивачем підстави та предмету свого позову та доповненням його вимогами про скасування наказу про звільнення на стадії закінчення з'ясування обставин по справі, не вплинуло на правильність висновків суду про обґрунтованість позову.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Тому судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства відхилити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 05 квітня 2017 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: