"01" серпня 2017 р. м. Чернівці
судді Яремка В.В.
у справі Публічного акціонерного товариства ,,Енергобанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства ,,Енергобанк" на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2015 року
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства ,,Енергобанк" відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, банк відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителів ОСОБА_1, ОСОБА_2 протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Апеляційний суд зазначив, що враховуючи встановлений у письмових вимогах строк дострокового погашення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 2 жовтня 2010 року і протягом наступних шести місяців, проте з позовом банк звернувся до поручителів 16 серпня 2011 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Отже, апеляційний суду погодився з висновком суду першої інстанції про те, що непред'явлення банком вимоги до поручителів протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є у спірному випадку підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителів нести солідарну відповідальність перед банком разом із боржником за основним зобов'язанням.
Вважаю, що у спірному випадку суди не мали підстав для висновку про визнання поруки припиненою саме на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.
У справі встановлено, що 15 грудня 2006 року між акціонерним банком ,,Енергобанк", правонаступником якого є ПАТ ,,Енергобанк", та ТОВ ,,Східавтолюкс" було укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого банк відкрив ТОВ ,,Східавтолюкс" відкличну відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 2400000 грн терміном з 15 грудня 2006 року по 13 червня 2008 року.
У подальшому до цього договору вносилися зміни.
Встановлено, що після надсилання відповідачам, як поручителям, вимоги про дострокове повернення кредиту й пов'язаних з ним платежів, між банком та боржником ТОВ ,,Східавтолюкс" 29 грудня 2010 року укладено додатковий договір до основного договору, яким продовжено строк кредитування до 14 жовтня 2011 року.
Отже, сторони кредитного договору після надсилання банком вимоги про дострокове повернення кредиту змінили визначений банком у згаданих письмових вимогах строк повернення кредиту з 2 жовтня 2010 року до 14 жовтня 2011 року.
З позовом до суду про стягнення заборгованості банк звернувся у серпні 2011 року, тобто у межах строку дії договору.
Тому, висновок суду першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, про те, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України не відповідає фактичним обставинам справи та є помилковим.
Водночас у справі встановлено, і про це підставно зазначив апеляційний суд в ухвалі, зміна основного зобов'язання шляхом укладення додаткового договору від 29 грудня 2010 року відбулася без згоди поручителів.
Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Саме на підставі указаної норми права у спірному випадку є підстави для висновку про те, що порука відповідачів є припиненою, а не на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.
За умови, що порука відповідачів припинилася на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України рішення суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення заборгованості є по суті правильним.
Суддя В.В.Яремко