Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3320/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченка М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договору та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

29 серпня 2016 року позивач ОСОБА_3 пред'явила позов до суду до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 травня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір без номеру про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення , за яким відповідач зобов'язується виготовити та поставити меблі за завданням замовника ( позивача) та виконати монтаж меблів в дитячій кімнаті: шафа купе, стелажі 3 штуки, стіл з тумбою, ліжко. Загальна вартість договору становила 67200,00 грн.

15.07.2016 відповідачем було доставлено меблі до квартири позивача, а 16.07.2016 було розпочато їх монтаж. Однак, при монтажі меблів було виявлено недоліки , в зв'язку з чим було зупинено їх монтаж. Неодноразово позивач намагався вирішити це питання в досудовому порядку, проте меблі і до сьогодні лежать в кімнаті не зібраними. Що змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права. Крім того вказаними діями відповідача позивачу спричинено і моральну шкоду. Тому, просила стягнути з відповідача на користь позивача пеню за невиконання умов договору в розмірі 96 163,20 грн., у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн. та зобов'язати відповідача усунути недоліки меблів.

В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним з моменту укладення п.п.8.3, 8.4. 6.3 Договору від 04.05.2016 про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення, укладеного між сторонами по справі; стягнути пеню за невиконання зобов'язання за вказаним договором в розмірі 217 728,00 грн. ; моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. та зобов'язати відповідача усунути недоліки меблів .

Заперечуючи проти позову, представник відповідача подав зустрічний позов, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором без номера від 04.05.2016 в розмірі 16 665,60 грн., що складається із суми боргу 6720 грн. та пені 9945 грн., посилаючись на неналежне виконання умов договору ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договору задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 пені за невиконання умов договору 67200,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 20 000, грн.

В задоволенні зустрічного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за Договором відмовлено.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 в бюджет держави судовий збір в розмірі 672,20 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2017 доповнено рішення Голосіївського райсуду м. Києва від 23.01.2017. Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів, які були поставлені до квартири ОСОБА_3 на виконання умов Договору без номеру від 04 травня 2016 року, у власному приміщення протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2017 виправлено описку, допущену в рішенні суду від 23.01.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договору та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за Договором.

Вказано суму пені, яка підлягає стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 за невиконання умов договору "6720,00 грн замість "67200,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду сторона позивача та відповідача подали на нього апеляційні скарги.

ОСОБА_4 - представник відповідача ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду та додаткове скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову - відмовити, а задовольнити зустрічну позовну заяву ФОП ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та пені за Договором з виготовлення та поставки меблів від 04.05.2016 у розмірі 24 460,80 грн., посилаючись на порушення норм матеріального права та процесуального права. А також скасувати ухвалу про виправлення описки.

ОСОБА_3 рішення суду оскаржила в частині. Просила рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання недійсними з моменту укладення п.п. 8.3, 8.4, 6.3 Договору без номера від 04.05.2016 про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення та про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_5 пені за невиконання умов договору у розмірі 217 728, 00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсними з моменту укладення п.п. 8.З., 8.4., 6.3. Договору № б/н від 04.05.2016 про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення укладеного між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_5, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів». Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на її користь пеню за невиконання зобов'язання за Договором № б/н від 04.05.2016 у розмірі 217 728, 00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача та відповідача в судові засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомленими, такими, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, сторони для участі у справі направили своїх представників.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи рішенням суду від 23.01.2017 з Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 пені за невиконання умов договору 6720,00 грн. ( описка розміру суми виправлена ухвалою від 27.01.2017) та моральної шкоди у розмірі 20 000, грн. та додатковим рішенням від 27.01.2017 зобов'язуючи Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів, які були поставлені до квартири ОСОБА_3 на виконання умов Договору без номеру від 04 травня 2016 року, у власному приміщення протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в такому розмірі. За відсутності правових підстав до задоволення інших позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічному позові ОСОБА_5, суд в їх задоволенні відмовив.

З такими доводами суду слід погодитись лише частково виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідноіз законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Зазначене рішення не повністю відповідає вимогам вищезазначених норм закону дивлячись на таке.

Судом встановлено, що 04 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено Договір без номеру про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення, за яким відповідач зобов'язується виготовити та поставити меблі за завданням замовника ( позивача) та виконати монтаж меблів в дитячій кімнаті: шафа купе, стелажі 3 штуки, стіл з тумбою, ліжко.(а.с.8-10).

За умовами договору, а саме Розділу 4 " Ціна робіт та умови оплати визначено, що загальна вартість виготовлення меблів, поставки меблів та їх монтажу складає 67 200,00 грн.

Згідно п.4.2.1 у момент підписання даного Договору замовник сплачує виконавцю суму оплати в розмірі 7540,00 грн. Наступна частина в розмірі 39500,01 грн. ( п.4.2.2) сплачується не пізніше 12.05.2016, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця .

Крім того, в момент поставки меблів, замовник сплачує виконавцю залишок 20% вартості меблів у розмірі 5440.00 грн. , а решту 6720,00 грн. сплачується після монтажу меблів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належним чином виконано умови Договору від 04.05.2016 та сплачено відповідачу 60480.00 грн., а саме :7540,00 грн. сплачено 04.05.2016 про що свідчить квитанція від 04.05.2016; 39500,00 грн. сплачено 17.05.2016 за квитанцією. Крім того, 13440.00 грн. було сплачено позивачем при доставці меблів 15.07.2016, що не було спростовано відповідачем . Дана обставина не була заперечена відповідачем по справі.

У відповідності до п.3.1 Договору відповідач зобов'язався поставити меблі до квартири не пізніше шести тижнів з моменту остаточного заміру або з моменту надання креслень завірених підписом, але в будь-якому випадку Виконавець приступає до виконання робіт після оплати коштів, як зазначено п.4.2.2. Договору.

Таким чином, позивачем 17.05.2016 здійснено оплату коштів, на виконання умов договору, а тому з цього строку і слід вважати початок виконання Договору.

З урахуванням умов договору,оплати замовлення, відповідач зобов'язаний був не пізніше 27 червня 2016 року поставити замовлені меблі до квартири позивача і здійснити їх монтаж.

Проте, лише 15.07.2016 відповідачем, в порушення умов договору, було здійснено доставку меблів за адресою проживання позивача, що стверджується Актом виконаних робіт (а.с.11). Одночасно з вказаного Акту вбачається , що при цьому було виявлені недоліки у досталених меблях, що було зафіксовано цим же актом.

Прострочка виконання договору на момент поставки меблів склала 18 днів.

Окрім того, встановлено, що дійсно поставлені меблі мали недоліки , а саме :

- відсутні матеріали ( фасад шафи купе зі склом , розсувна система квадро браш нікель - комплект);

- шафа купе не відповідає затвердженому проекту візуалізації та креслення; стелажі 3 штуки мають дефекти у вигляді зазорів між стіною та стінками до 3 см, полки стелажів мають виступи, щілини і деформації від 2 до 5 мм. Один стелаж взагалі неможливо змонтувати в зв'язку з помилками в замірах , деталі стелажів мають пошкодження; встановити наявність дефектів ліжка та столу з тумбою неможливо, оскільки вони не змонтовані взагалі.

Виявлені недоліки зафіксовані фотознімками.

Сам представник відповідача в судовому засіданні не заперечував , що дійсно доставлені меблі за Договором від 04 травня 2016 року мають недоліки, які підлягають усуненню.

Вирішити питання в досудовому порядку, що підтверджується матеріалами справи, сторони не змогли, а тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договорів на виготовлення меблів, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись до суду з позовом позивач однією з вимог просила визнати недійсними п.п.6.3, 8.3, 8.4. Договору від 04.05.2016 про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на несправедливі його умови.

Розглядаючи вимоги в цій частині суд першої інстанції вважав,що правових підстав до їх задоволення не вбачається.

З таким висновком судова колегія погоджується, при цьому виходить з наступного.

Так, пунктом 6.3 Договору визначено, що незалежно від претензій щодо якості меблів чи їх монтажу замовник зобов'язаний оплатити роботи виконавця відповідно до п.4.2.4, який передбачає, що решту залишку замовник сплачує відразу після виконання виконавцем монтажу у розмірі 6720 грн.

Відповідно до п.8.3 у випадку недотримання виконавцем строків виготовлення меблів, виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,2% вартості несвоєчасно виготовлених меблів за кожен день, але не більше, ніж 10 % ціни меблів, визначеної у п. 4.1 (67200 грн.) цього договору. Зазначена сума утримується з коштів, які внесені замовником у відповідності до п.4.2 (готівкова форма оплати) цього договору. Пеня не нараховується під час усунення недоліків у випадку, передбаченому п. 8.7 цього Договору.

Згідно п.8.4 у випадку прострочення замовником строків оплати, встановлених у п.4.2 цього договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,2% вартості меблів за кожен день прострочення, але не більше, ніж загальна ціна меблів, визначена п.4.1 цього договору (а.с.9 т.1).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 04.05.2016 між сторонами було укладено договір про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення. Цього ж таки 04.05.2016 сторони погодили всі умови Договору, зокрема, умови оплати, умови щодо встановлення розміру пені, як замовника, так і виконавця. Примірник Договору з дати його підписання знаходився у позивача.Підписання цієї угоди ОСОБА_3 є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння останньою її умов та згоди сторін з визначеннями, умовами та змістом угоди.

Доказів того, що п.п. 6.3, 8.3, 8.4 Договору порушено принцип добросовісності, чи визначений сторонами розмір пені призвів до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдав шкоди споживачеві, позивач суду не надала.

Отже, правових підстав для визнання недійсними п.п.6.3, 8.3, 8.4 Договору, та відповідно стягнення пені в розмірі 217 728 грн. за невиконання зобов'язання, судова колегія не вбачає.

Відповідно до умов договору (п.8.3) суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 6720 грн. Правових підстав до стягнення пені у розмірі 217 728 грн., як того просила ОСОБА_3 не вбачається, а тому її апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. суд першої інстанції помилково застосував ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів», норми якої регулюють правовідносини громадських організацій споживачів (об'єднання споживачів). Відшкодування моральної шкоди регулюється ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

А таких доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення моральної шкоди, позивач суду не надала.

Тому, рішення суду про стягнення у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, однією із позовних вимог ОСОБА_3 у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 129-132) була зобов'язати ФОП ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні.

Зі змісту повного тексту рішення суду першої інстанції від 23 січня 2017 року вбачається, що суд ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню лише в частині стягнення пені та моральної шкоди.

За правилами п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Таким чином, рішення суду має бути повним, тобто вирішувати усі позовні вимоги та усі питання, пов'язані із розглядом спору. Способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення. Ухвалюючи рішення, суд повинен враховувати первісні вимоги, а також усі уточнення (доповнення або зміни) до них, які заявлялися у судовому засіданні.

Додатковим рішенням від 27 січня 2017 року Голосіївського районного суду м. Києва доповнено рішення Голосіївського райсуду м. Києва від 23.01.2017, яким зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів, які були поставлені до квартири ОСОБА_3 на виконання умов Договору без номеру від 04 травня 2016 року, у власному приміщення протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Із тексту додаткового рішення вбачається, що 04.11.2016 позивачем по справі було збільшено позовні вимоги як в частині збільшення пені, так і в частині зобов'язання відповідача ФОП ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні. Однак, вказана позовна вимога, як зазначається в тексті, не була вирішена під час прийняття рішення в даній справі.

За таких обставин, рішення суду від 23.01.2017 та додаткове від 27.01.2017 за своїм змістом та вирішенням позовних вимог за позовом ОСОБА_3 в частині безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні є суперечливими, оскільки перше містить відмову, а додаткове задоволення цих позовних вимог.

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення від 23.01.2017 та додаткове від 27.01.2017 в частині позовних вимог щодо безоплатного усунення недоліків меблів у власному виробничому приміщенні, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для їх скасування, як в частині відмови у рішенні від 23.01.2017, так і задоволення у додатковому рішенні від 27.01.2017 з ухваленням нового рішення, яким слід зобов'язати фізичну особу підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні, які виготовлялися на замовлення ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 2 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків. Оскільки в позовних вимогах ОСОБА_3 не просив визначити строків для безоплатного усунення недоліки меблів у власному виробничому приміщенні відповідача, то це питання колегія суддів не розглядає.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що доказів на підтвердження своїх позовних вимог в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України ФОП ОСОБА_5 суду не надала.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені зустрічних позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до цих спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги відносно зустрічного позову представника ФОП ОСОБА_5 щодо неповного встановлення обставин справи, які мають значення для справи, неправильного дослідження доказів, не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а висновки суду обставинам справи не відповідають, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленного зустрічного позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника ФОП ОСОБА_5 не містить, в ході апеляційного розгляду її представник також не навів таких обставин.

Разом з тим, із матеріалів, апеляційної скарги представника ФОП ОСОБА_5, змісту оскаржуваного судового рішення та додаткового вбачається, що скарга є обґрунтованою в частині скасування рішення про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та додаткового рішення і наведені в ній доводи дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в частині відмови в позовних вимогах про зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту. Зобов'язати фізичну особу підприємця ОСОБА_5 безоплатно усунути недоліки меблів у власному виробничому приміщенні, які виготовлялися на замовлення ОСОБА_3. Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. скасувати і в цій частині відмовити в позові.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: