АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1122/17Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 квітня 1969 року. В період шлюбу, на спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Будучи людьми похилого віку та маючи проблеми із здоров'ям, вони вирішили, що необхідно укласти договір довічного утримання. Син, відповідач по справі, погодився доглядати їх, а саме надавати їм житло, харчування і необхідну допомогу.

25 червня 2003 року між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_8 отримав в дар вищезазначену квартиру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр №2716).

При укладенні даного договору позивачі вважали, що укладають договір довічного утримання, але як люди неосвідчені не знали, як саме повинен називатись договір, тому погодились на умови відповідача і назвали вказаний договір договором дарування.

На даний час відповідач відмовляється від надання допомоги та відмовляється поселити їх у вказаній квартирі та зареєструвати в ній.

Таким чином, позивачі вважають, що помилились щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Іншого майна, а також іншого житла вони не мають. Крім того, вважають, що на даний час є загроза втрати цього житла, так як відповідач має намір здійснити подальше відчуження цього житла на невідому особу.

На підставі викладеного просили суд визнати недійсним договір дарування від 25 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (реєстр №2716), за яким ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 отримав в дар квартиру №6, по вул. Різдв»яній,43 в м. Черкаси.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильність застосування норм матеріального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивачами не доведено обставини, які тягнуть визнання оспорюваного договору недійсним.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі з 01.04.1969 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про одруження.(а.с.6)

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 червня 2003року (реєстр №2380) ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2.

Згідно частини 1 статті 243 ЦК УРСР, діючого на час виникнення правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

25 червня 2003 року за договором дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу (реєстр № 2716), ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2. (а.с.8)

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 зазначали, що договір укладений під впливом помилки. Будучи людьми похилого віку та маючи проблеми із здоровям позивачі бажали , щоб їх доглянули до старості, а тому вважали, що укладають договір довічного утримання, а не договір дарування.

Відповідно до частини 1 статті 56 ЦК УРСР, діючого на час виникнення правовідносин, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснено, що Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Права і обовязки сторін договорів дарування та довічного утримання суттєво відрізняються.

Так згідно частини 1 статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Ставлячи свій підпис на договорі дарування, сторони погодились з викладеними в ньому умовами, а відтак позивач ОСОБА_6 бачив, що він укладає саме договір дарування, а не договір довічного утримання, а тому відповідач не бере обовязку матеріально забезпечувати позивача, що є умовою договору довічного утримання.

Оспорюваний договір дарування укладався в 2003 році, до суду позивачі звернулись в 2017 році, тобто через майже 14 років, після укладення договору, тому і вік позивачів на час укладення договору та на час подачі позову є суттєво різним.

Станом на час укладення договору, ОСОБА_6 виповнилось шістдесят років, що не є віком в якому він неправильно сприймав фактичні обставини правочину, а докази щодо стану здоровя, датовані 2017 роком, тобто вже після укладеного оспорюваного договору відповідно не можуть підтверджувати обставини що тягнуть за собою недійсність укладеного договору.

Доводи позивачів, що спірна квартира є їх єдиним житлом, спростовується відомостями зазначеними в паспорті щодо місця проживання, згідно яких з 1981 року позивачі зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наявність помилки при укладенні оспорюваного договору дарування не доведено, а тому відсутня правова підстава для визнання договору дарування недійсним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для його скасування не вбачає.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування квартири залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :