АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1601/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27,57 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженої відповідальністю «Сучасний факторинг» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, яким просила постановити рішення про порушення прав споживача та визнати недійсним кредитний договір №С0001226 від 14.11.2014, укладений між сторонами, мотивуючи про те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.03.2017 з неї на користь ТОВ «Сучасний факторинг» стягнуто кредитну заборгованість за спірним договором у загальній сумі 5539,47 грн. Позивач вважає, що укладений кредитний договір порушує її права як споживача, оскільки містить несправедливі умови в договорі, відповідач здійснював незаконні нарахування, не надав позивачу змоги ознайомитися з документами, що передували укладенню кредитного договору.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував висновки, викладені у судовому рішенні про стягнення кредитної заборгованості за спірним договором, про незаконність щомісячної комісії за обслуговування кредиту; недоведеність укладення договору страхування; можливість оспорювати кредитний договір з підстав відсутності у кредитора відповідної ліцензії. Суд не розглянув позовну вимогу про порушення прав споживача. Судом не було враховано правовий висновок ВСУ у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 та норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Однак повністю погодитися з правильністю таких висновків суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 14.11.2014 між ТОВ «Сучасний факторинг», як кредитодавцем, та ОСОБА_6, як позичальником, укладено кредитний договір №С0001226, за умовами якого кредитодавець зобовязався надати позичальнику кредит, а останній зобовязався повернути кредит та внести плату за користування кредитом в розмірі, порядку та на умовах визначених договором (п.1.1. Кредитного договору). Кредит надається позичальнику на споживчі цілі (п. 1.2. Кредитного договору). Сума кредиту складає 3630,00 грн., строк користування кредитом 12 місяців (п. 3.1. Кредитного договору). Плата за користування кредитом складається із річних відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми кредиту та щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 6% від суми кредиту (п. 3.2. Кредитного договору). Щомісячний платіж по погашенню тіла кредиту та плати за користування кредитом становить 520,33 грн. (п. 3.3. Кредитного договору).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.03.2017, яке набрало законної сили, у справі №711/10159/16-ц позовні вимоги ТОВ "Сучасний Факторинг» до ОСОБА_6 про стягнення боргу задоволено та стягнуто за оспореним у даній справі кредитним договором заборгованість у загальній сумі 5539,47 грн. Цим рішенням встановлено, що 18.11.2014 ОСОБА_6 виплачено 3000,00 грн. кредитних коштів, а кредитору нею сплачено 525,00 грн, що визнано сторонами.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином у судовому порядку встановлено факти наявності між сторонами кредитних правовідносин, які базуються на відповідному кредитному договорі, зобовязання за яким позичальник належним чином не виконала.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовуються тим, що спірний договір укладено за місцем роботи позивача; відповідач діяв без відповідної ліцензії; умови сплати штрафу у договорі суперечать ст. 549 ЦК України, адже штраф має обчислюватися у відсотках від суми невиконаного зобовязання; за спірним договором спори мають вирішуватися третейським судом, що порушує право позивача на судовий захист; відповідач не надав позивачу перед укладенням спірного договору інформацію, визначену ЗУ «Про захист прав споживачів»; умови спірного договору є несправедливими, адже сума кредиту визначена у розмірі 3630,00 грн., фактично позивач отримала 3000,00 грн. кредитних коштів, а відповідач встановив комісію за обслуговування кредиту, за невідомо які послуги; відповідач не надав позивачу доказів сплати останньою частини одержаних кредитних коштів та укладення договору страхування, що передбачено умовами спірного кредитного договору; відповідач застосував агресивну підприємницьку практику, оскільки його представник кілька разів приходив на робоче місце позивача, щоб примусити його укласти спірний договір. Аналогічний зміст мають також апеляційні доводи у справі.

Колегія суддів вважає, що фактичне місце укладення певного договору, якщо специфічне місце укладення вимогами законодавства не передбачено в якості особливої вимоги до договору, не може свідчити про порушення прав сторін такого правочину.

Також слід відхилити доводи позивача про те, що відповідач (кредитор) діяв без відповідної ліцензії, адже згідно п.2.2.5 статуту ТОВ «Сучасний факторинг» товариство надає фінансові кредити за рахунок власник коштів, а згідно ч.3 ст.5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору від 14.11.2014) ліцензія необхідна для надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів.

Оскільки доказів того, що кредит позивачу надано за рахунок коштів, які не належали кредитору, суду надано не було, отже говорити про здійснення відповідачем діяльності з приводу надання фінансових послуг без необхідної для цього ліцензії підстав не має. Колегія суддів враховує, що згідно п.4.4.1 кредитного договору до обовязку відповідача входить надання банку, який фактично видає кредитні кошти позичальнику, відповідних коштів. Отже кошти, які позичальник отримав за спірним договором в кредит є коштами позикодавця.

Далі, не можна погодитися з доводами позивача про те, що умови сплати штрафу у договорі суперечать ст. 549 ЦК України, адже штраф має обчислюватися у відсотках від суми невиконаного зобовязання. Так ч.2 ст.551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором, що й мало місце в даному випадку.

Слід відхилити посилання позивача на те, що за спірним договором спори мають вирішуватися третейським судом, що порушує право позивача на судовий захист, адже звернення до третейського суду за вирішенням спору є правом, а не обовязком сторони (ч.1 ст.17 ЦПК України), отже сторони вільні у зверненні до суду у загальному порядку для вирішення наявних між ними спірних питань з приводу укладеного договору.

Слід оцінити критично доводи позивача про те, що відповідач не надав позивачу перед укладенням спірного договору інформацію, визначену ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо сукупної вартості кредиту та порядку його погашення, оскільки в даному випадку пунктами 3.2.-3.4. кредитного договору визначено сукупну вартість кредиту та ті платежі, які має здійснювати позичальник на виконання умов договору. Зазначені положення договору є чітко викладеними та таким, що не викликають неоднозначного тлумачення.

Не можна погодитися з доводами про те, що умови спірного договору є несправедливими з посиланням на те, що сума кредиту визначена у розмірі 3630,00 грн., фактично позивач отримала 3000,00 грн. кредитних коштів, оскільки позичальник, підписуючи договір, погодився з тим, що він доручає позикодавцю застрахувати своє життя за суму, взяту із частини кредитних коштів (п.9.2 кредитного договору). При цьому та обставина, що позикодавець не надав доказів сплати страховику відповідних коштів, що передбачено положеннями кредитного договору, свідчить не про його несправедливі умови, з якими на момент укладення договору погодився позичальник, а про порушення зі сторони позикодавця його договірних зобовязань

Також колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що відповідач застосував агресивну підприємницьку практику, оскільки його представник кілька разів приходив на робоче місце позивача, щоб примусити його укласти спірний договір, є такими, що всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України не підтверджено доказами.

Слід відхилити доводи апелянта про те, що суд не розглянув позовну вимогу про порушення прав споживача, оскільки в її задоволенні судом було відмовлено. Крім того, позивач не вказав, яким саме чином буде захищено те чи інше його право самою лише констатацією порушення прав споживача відповідачем у справі.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що, підписуючи спірний кредитний договір, та отримуючи кредитні кошти, позичальник вказав, що він усвідомлює всі умови договору та вважає його вигідним для себе (п.2.7 спірного договору).

Одночасно, колегія суддів враховує, що згідно правового висновку ВСУ у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим до застосування, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, кредитодавцеві слід зазначити, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що в даній справі не мало місця.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже положення п. 3.2 спірного кредитного договору про те, що плата за користування кредитом складається із щомісячної комісії за управління кредитом є несправедливим.

Позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2017 у даній справі слід скасувати у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості рішення суду (ст. 213 ЦПК України) та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку із частковим задоволенням позовних вимог у справі з відповідача на користь державного бюджету України слід стягнути судовий збір, від сплати якого звільнено позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженої відповідальністю «Сучасний факторинг» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - скасувати.

Позов ОСОБА_6 до Товариства з обмеженої відповідальністю «Сучасний факторинг» задовольнити частково.

Визнати недійсним п.3.2 кредитного договору №С0001226 від 14.11.2014, укладеного між ОСОБА_6 та ТОВ «Сучасний факторинг».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «Сучасний факторинг» на користь державного бюджету України 1344,00 грн. судового збору за розгляд даної справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :