Справа № 308/910/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Світлик О. М. при секретарі судового засідання Гайданці Г.В., з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді заяву відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Ужгородський міський відділ ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Ужгородський міський відділ ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно, у якій просить визнати право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, звільнивши з-під арештів вищевказану квартиру, що накладені постановами органу державної виконавчої служби.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2017 року відкрито провадження у цивільній справі №308/910/17 за вказаною позовною заявою.

ОСОБА_2 із позовною заявою позивач ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Ужгородський міський відділ ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2017 року заяву позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа: Ужгородський міський відділ ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно задоволено. Вжито заходи забезпечення позову: накладено арешт на квартиру №43, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грушевського, будинок 53; заборонено Ужгородському міському відділу ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області та іншим уповноваженим органам вчиняти будь-які дії щодо реалізації та відчуження майна, а саме квартири №43, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грушевського, будинок 53, арештованого постановою від 11.10.2016р. ВП №52469886 Ужгородського міського відділу ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області.

2 серпня 2017 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла заява відповідача ОСОБА_3 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2, у якій відповідач просить суд скасувати ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову від 27.02.2017 року. Крім того, клопоче поновити строк на подання заяви про скасування заходів забезпечення позову як такий, що пропущений з поважних причин.

В обґрунтування заяви про скасування заходів забезпечення позову, вжитих на підставі ухвали суду від 27.02.2017р. у справі №308/910/17, заявник вказує на те, що вказана ухвала винесена судом без забезпечення принципу збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; без наявності звязку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; без обґрунтування ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Покликаючись на незабезпечення принципу збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу заявник вказує на те, що ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2017р. про вжиття заходів забезпечення позову у справі №308/910/17 фактично зупиняє виконання іншого судового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2015р. у справі №308/11692/15-ц про стягнення суми боргу, яке набуло законної сили. На думку заявника, вжиття заходів забезпечення позову у справі №308/910/17 є наданням судом переваги оспорюваному (невстановленому) праву позивача над дійсним правом, забезпеченим судовим рішенням, шляхом його реального виконання у порядку, встановленому законом. З цих же підстав заявник вважає, що порушується принцип обовязковості судового рішення, яке набуло законної сили.

Заявник вказує на неповязаність вжитих заходів до забезпечення позову із предметом позовних вимог, покликаючись на те, що позовні вимоги у справі №308/910/17 не носять майнового характеру, а отже заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборони вчиняти дії з майном не співставні з вимогами у справі.

Посилаючись на предмет позовних вимог у справі №308/910/17 заявник зазначає про відсутність ймовірних обставин, які можуть утруднити виконання рішення суду у випадку можливого задоволення судом немайнових позовних вимог, оскільки таке не підлягатиме виконанню за рахунок майна або шляхом звернення стягнення на майно. Можливе судове рішення, у разі задоволення позову у справі №308/910/17, буде визнанням права, однак висновок про те, що таке право позивачеві потрібно буде додатково захищати в судовому порядку у інший спосіб, є передчасним та безпідставним.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні зауважив про допущення технічної описки в прохальній частині заяви про скасування заходів забезпечення позову та клопотав скасувати вжиті ухвалою суду заходи забезпечення позову. Наголосив, що позивачем вже реалізовано право у судовому порядку щодо встановлення його прав як власника на спірну квартиру шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а судова практика Верховного Суду України свідчить про неправильність обрання способу захисту порушеного права. Визнав, що рішення суду про витребування від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 про витребування з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_2 набуло законної сили, зауваживши, що йому відомі обставини про підготовку третьою особою, яку не було залучено до участі у даній справі, апеляційної скарги. ОСОБА_2 з тим, доказів на підтвердження такої обставини не надав, не зазначив найменування апелянта. Крім того, стверджує, що винесення судом ухвали про накладення арешту на квартиру перешкоджає примусовому виконанню іншого судового рішення. Зазначив, що у відповідних реєстрах право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 заперечила щодо задоволення поданої представником відповідача заяви про скасування заходів забезпечення позову. Пояснила, що рішення у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння до примусового виконання не зверталося.

Вирішуючи клопотання заявника про поновлення строку на подання заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову від 27.02.2017 року невідкладно після її винесення скеровано до органу державної виконавчої служби та заявника. Крім того, у резолютивній частині ухвали органу державної виконавчої служби доручено повідомити про виконання судового рішення з метою подальшого виконання приписів ч. 7 ст. 153 ЦПК України.

07 квітня 2017 року до суду надійшов супровідний лист Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з додатком: постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №53550664 при примусовому виконанні ухвали №308/910/17, виданої 27.02.2017 року.

Як вбачається з вищенаведеного супровідного листа органу ДВС постанова скерована ОСОБА_5, ОСОБА_4 та суду.

В подальшому копії ухвали суду від 27.02.2017 року в порядку ч. 7 ст. 153 ЦПК України, а також повістки про виклик у судове засідання надсилались ОСОБА_5 та ОСОБА_3 рекомендованими поштовими відправленнями, проте поштове відправлення, адресоване ОСОБА_3, повернуто 18 травня 2017 року з довідкою обєкту поштового звязку щодо причини невручення «за не запитом».

07 липня 2017 року представником відповідача ОСОБА_2 подано клопотання щодо ознайомлення з матеріалами справи, яке останнім реалізовано 02.08.2017 року.

Відтак, представником відповідача, який в силу ст. 44 ЦПК України може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа, 02 серпня 2017 року подано заяву у строки, передбачені ч. 4 ст. 154 ЦПК України, отже підстав для необхідності поновлення процесуальних строків суд не вбачає.

Також у судовому засіданні встановлено, що 25.09.2015 року Ужгородським міськрайонний судом Закарпатської області ухвалено рішення у цивільній справі №308/11692/15-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 Вказаним рішенням задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто на його користь з ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 1062760,62 грн. а також судові витрати у розмірі 6090 грн. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2015 року у цивільній справі №308/11692/15-ц набуло законної сили 06.10.2015 року, на виконання якого судом 13.10.2015 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 1062760,62 грн. а також судових витрат в розмірі 6090 грн.

Зазначений виконавчий лист перебуває на виконанні в Ужгородському міському відділі ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області. При примусовому виконанні виконавчого листа №308/11692/15 від 13.10.2015р. заступником начальника Ужгородського міського відділу ДВС 11.10.2016 року винесено постанову у виконавчому провадженні ВП №52469886, якою накладено арешт на квартиру №43, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грушевського, будинок 53.

Суд констатує, що позивач при обґрунтуванні звернення з позовом посилається на норми ст. 392 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами;

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

ОСОБА_2 з тим, з матеріалів, долучених до позовної заяви, судом встановлено, що позивач як власник спірного майна, на яке судом було накладено арешт у межах даної цивільної справи, реалізовано визнання оспорюваного права власності шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного позивача на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, який рішенням суду від 09.04.2015 року у справі №308/8845/14-ц задоволено та відновлено права ОСОБА_4 До такого висновку суд прийшов, виходячи з того, що позивачем у спорах про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння може бути тільки власник майна, а невизначеність відносин власності щодо спірного об'єкту вже була усунута судовим рішенням в іншій справі. Зокрема, як зазначає Верховний Суд України у постанові від 04.04.2011 року у справі №3-18гс11 за змістом норми ст. 392 ЦК України потреба в заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктами 2 та 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що виконавче провадження здійснюється на засадах законності та забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 3 статті 151 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 152 ЦПК України, зокрема, шляхом зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У абзаці першому пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006р. №6 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі постанова Пленуму ВСУ) зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Абзацом першим пункту 3 постанови Пленуму ВСУ розяснено, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Пунктом 4 постанови Пленуму ВСУ вказано на обставини, які зясовуються при вирішенні питання про можливість вжиття заходів забезпечення позову, зокрема: існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини 3 статті 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Згідно частини 5 статті 154 ЦПК України питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази щодо організації або підготовки до продажу арештованого майна, яке є предметом спору у цивільній справі №308/910/17, невідповідність матеріально-правових обмежень у вигляді вжитих заходів забезпечення позову предмету позовних вимог по даній справі, суд прийшов до переконання про необхідність скасування заходів, вжитих судом за ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2017 року, з огляду на зміну обставин, що зумовили його застосування.

Керуючись ст.ст. 154, 208-210, 292-294 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву відповідача ОСОБА_3 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у справі №308/910/17, які вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.02.2017р. задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського місьрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2017 року у справі №308/910/17 у виді:

- арешту, на квартиру № 43, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грушевського, будинок 53,

- заборони Ужгородському міському відділу ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області та іншим уповноваженим органам вчиняти будь-які дії щодо реалізації та відчуження майна, а саме квартири №43, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грушевського, будинок 53, арештованого постановою від 11.10.2016 р. ВП № 52469886 Ужгородського міського відділу ДВС Головного ТУЮ у Закарпатській області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_7