Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 311/1684/16Головуючий у 1-й інстанції Степаненко Ю.А.
Пр. № 22-ц/778/2118/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (надалі - Банк) до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно на користь Банку з боржника ОСОБА_3 та з поручителя ОСОБА_2 заборгованість за:

- Договором про надання траншу N31602.44155/№FW1602.545 від 22.05.2014 року укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року., а саме: капітал - 1999288,12 грн., проценти - 22976,36 грн., проценти за неправомірне користування кредитом - 3601,75 грн., пеня - 56199,83 грн., а всього 282066,06 грн.

- Договором про надання траншу №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року, укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014р., а саме: капітал - 190228,52 грн., проценти - 22785,99 грн., проценти за неправомірне користування кредитом - 3413,86 грн., пеня - 52953,53 грн., а всього 269381,90 грн.

від сплати якої у добровільному порядку на користь Банку відповідачі ухиляються, а також судовий збір 8271,72 грн.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 22.05.2014 року між AT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду №FW1602.545, відповідно до умов якої, позивач здійснив кредитування відповідача на підставі наступних кредитних договорів (п. 2.1.)

Між банком та ОСОБА_3 укладено Договір про надання траншу №1602.44155/№FW1602.545 від 22.05.2014 року, згідно якого, відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 220000 грн.; процентна ставка - 21,00 % річних, строк - 84 місяців.

Факт видачі кредиту підтверджується випискою з рахунку відповідача ОСОБА_3

Зазначає, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість, яка складається з наступного: капітал - 1999288,12 грн., проценти - 22976,36 грн., проценти за неправомірне користування кредитом - 3601,75 грн., пеня - 56199,83 грн.,, а всього 282066,06 грн.

Крім того, між банком та відповідачем ОСОБА_3 укладено Договір про надання траншу №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року, згідно якого, відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 210000 грн.; процентна ставка - 21,00 % річних; строк - 84 місяців.

Факт видачі кредиту підтверджується випискою з рахунку відповідача.

У відповідача ОСОБА_3 утворився та існує перед позивачем борг за цим Кредитним договором №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року, який складається з наступного: капітал - 190228,52 грн., проценти - 22785,99 грн., проценти за неправомірне користування кредитом - 3413,86 грн., пеня - 52953,53 грн., а всього 269 381,90 грн.

Відповідно до п.7.8. Рамкової угоди, сторони погодилися, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень Договорів - є письмова довідка Кредитора.

На підставі наведеного, розрахунки заборгованості, в силу п.7.8. Рамкової угоди, є належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень Кредитних договорів.

Згідно п.7 вищевказаних Договорів про надання траншу, даний договір є невід'ємною частиною угоди, умови якої вважаються умовами цього Договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього Договору.

Відповідно до умов Рамкової угоди (п.2.1. та п. 9.2.2.) відповідач ОСОБА_3, як позичальник, зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені цим договором, платежі у порядку, визначеному Кредитними договорами. Однак, ОСОБА_3 порушив умови Кредитних договорів та вимоги законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого, у нього утворилась кредитна заборгованість.

Умовами Рамкової угоди: п.8.2.1 передбачено, що Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні.

П.8.6. та п. 8.7. Рамкової угоди передбачено, що при прострочені погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів, позичальник зобов'язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор пред'явив йому Вимогу, якщо інше не буде погоджено з Кредитором. При цьому, кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Керуючись вказаними положеннями законодавства та договору, банк надіслав відповідачу ОСОБА_3 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка була отримана ним.

Умовами Рамкової угоди (п.8.4.) передбачено, що позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит протягом п'яти банківських днів з дня відправлення Вимоги.

Проте, відповідач ОСОБА_3 не виконав вимогу та взяті на себе зобов'язання та до цього моменту кредит залишається непогашеним.

Кредитним договором (ч. 3 п.2) і п. 4.1. Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує позивачу проценти, розмір яких було зазначено вище. Отже, розмір процентів, що встановлений Кредитними договорами, повинен сплачуватися відповідачем ОСОБА_3 за весь час прострочення до моменту погашення заборгованості.

Положеннями Рамкової угоди (п.10.2.) передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим Договором строків погашення грошових зобов'язань, позичальник сплачує Кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 (п'ятнадцять) гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3 за Рамковою угодою та вищевказаними Договорами про надання траншу, було укладено Договір поруки між AT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 №326701-ДП1 від 22.05.2014 року.

Відповідно до умов Договору поруки (п.2.1.), поручитель поручається перед Кредитором за виконання усіх зобов'язань Позичальника у їх повному обсязі, як солідарний із Позичальником боржник.

Договором поруки, яким забезпечується виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3, не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже, відповідач ОСОБА_3 і поручитель відповідають перед Банком, солідарно.

У зв'язку з виникненням заборгованості відповідача ОСОБА_3, банк звернувся до поручителя з вимогою за виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3 відповідно до умов Договорів поруки. Зокрема, поручителю була направлена вимога, яка не була виконана.

Отже, Банк набув права вимагати стягнення заборгованості у повному обсязі солідарно з позичальника та поручителя.

Вказує, що банком було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо кожного з відповідачів для досудового врегулювання проблеми, однак, це не призвело до повного погашення боргу.

П.8 обох вищевказаних Договорів про надання траншів передбачено, що вони є невід'ємною частиною Рамкової угоди (п. 8), та у п.11.4. Рамкової угоди, передбачено, що всі додатки, зміни та/або доповнення до Угоди, а також Кредитні договори - є її невід'ємною частиною, не мають самостійного значення і на них поширюються положення Угоди.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року (а.с. 131-135) позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за Договором про надання траншу №1602.44155/№FW1602.545, від 22.05.2014 року, укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року, а саме: капітал - 199288,12 грн.; проценти - 22976,36 грн.; проценти за неправомірне користування кредитом - 3601,75 грн.; пеня - 56199,83 грн.; а всього - 282066,06 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за Договором про надання траншу №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року, укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року., а саме: капітал - 190228,52 грн.; проценти - 22785,99 грн.; проценти за неправомірне користування кредитом - 3413,86 грн.; пеня - 52953,53 грн.; а всього - 269381,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 8271,72 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Банк, як позивач, та відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодили, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 145-150) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині стягнення пені та процентів за неправомірне користування кредитом повністю відмовити через недоведеність, в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та за договором про надання траншу з ОСОБА_2 відмовити через припинення договору поруки.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 164) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 166).

Банк подав письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача (а.с. 173-174).

У судове засідання 27 липня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.168-170) всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Банк у своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с.174) просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його представника.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання Банку задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Банку у цій справі частково, керувався Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 526 - 527,530, 549-552, 610-612, 614, 615, 617, 625, 626, 628, 629, 631, 638, 651, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 10 - 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності усіх позовних вимог Банку у цій справі в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.05.2014 року між ПAT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду №FW1602.545 (копія а.с. 8-11), відповідно до умов якої, кредитор на підставі Угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника в межах лімітів умов кредитування в порядку та на умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконувати всі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати всі інші зобов'язання, передбачені Угодою та Кредитними договорами (п. 2.1.)

На підставі Угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування - еквівалент 1000000 (один мільйон) грн.; ліміт строку кредитування -120 місяців; максимальний розмір процентів - 40 % річних (п.2.2).

На виконання умов зазначеної Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року, між ПAT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 22.05.2014 року було укладено Договір про надання траншу №1602.44155/№FW1602.545 (копія а.с. 12-18), відповідно до умов якого, ОСОБА_3 було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 220000 грн.; процентна ставка - 21,00 % річних, строк користування - 84 місяців.

На виконання умов зазначеної Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року, між ПAT «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 26.06.2014 року було укладено Договір про надання траншу 1602.44168/№FW1602.545 (копія а.с. 19-25), відповідно до умов якого, ОСОБА_3 було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 210 000 грн.; процентна ставка - 21,00 % річних; строк користування - 84 місяців.

Відповідно до п.7 вищевказаних Договорів про надання траншу, дані Договори є невід'ємною частиною Рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цих Договорів і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цих Договорів.

П.8 обох вищевказаних Договорів про надання траншів передбачено, що вони є невід'ємною частиною Рамкової угоди (п. 8), та у п.11.4. Рамкової угоди передбачено, що всі додатки, зміни та/або доповнення до Угоди, а також Кредитні договори - є її невід'ємною частиною, не мають самостійного значення і на них поширюються положення Угоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Таким чином, сторонами на законних підставах було укладено вищевказані кредитні угоди.

Сторони зобов'язані дотримуватися умов укладених угод та виконувати взяті на себе зобов'язання у встановлені угодами строк (термін) їх виконання, що передбачено ст.ст.526-530 ЦК України.

Вищезазначені договори на час розгляду цієї справи судом першої інстанції не визнано недійсними, не розірвано, вони мають законну силу, а тому, відповідно, до вимог ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання за цими угодами припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Банк свої зобов'язання за вказаним Договором про надання траншу №1602.44155/№FW1602.545 від 22.05.2014 року виконав, що підтверджується випискою з рахунку відповідача ОСОБА_3 (а.с.26-31), а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 03.06.2016 року у відповідача ОСОБА_3 виникла перед позивачем заборгованість, яка складається з наступного:

ЗаборгованістьСумаВалюта
Капітал199 288,12грн.
Проценти22 976,36грн.
Проценти за неправомірне користування кредитом3601,75грн.
Пеня56 199,83грн.
Всього282 066,06грн.

Зазначене підтверджується розрахунками заборгованості, наявними у матеріалах цієї справи.

Крім того, Банк свої зобов'язання за вказаним Договором про надання траншу №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року виконав, що підтверджується випискою з рахунку відповідача ОСОБА_3, яка є в справі, а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 03.06.2016 року у відповідача ОСОБА_3 виникла перед позивачем заборгованість, яка складається з наступного:

ЗаборгованістьСумаВалюта
Капітал190 228,52грн.
Проценти22 785,99грн.
Проценти за неправомірне користування кредитом3413,86грн.
Пеня52 953,53грн.
Всього269 381,90грн.

Зазначене підтверджується розрахунками заборгованості, наявними у матеріалах цієї справи.

Відповідно до п.7.8. Рамкової угоди, сторони погодилися, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень Договорів - є письмова довідка Кредитора. Таким чином, розрахунки заборгованості, які є в справі, є належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень Кредитних договорів.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 порушує умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст.ст.610, 611, 614, 615 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Суд першої інстанції правильно вважав, що вина відповідача ОСОБА_3 у тому, що виникла вищевказана заборгованість перед позивачем, знайшла своє підтвердження у суді першої інстанції.

Відповідно до умов Рамкової угоди (п.2.1. та п. 9.2.2.) відповідач ОСОБА_3, як позичальник, зобов'язався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені цим договором, платежі у порядку, визначеному Кредитними договорами.

Однак, ОСОБА_3 порушив умови Кредитних договорів та вимоги законодавства, не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого, у нього утворилась кредитна заборгованість.

Умовами Рамкової угоди (п.8.2.1) передбачено, що Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні.

П.8.6. та п. 8.7. Рамкової угоди передбачено, що при прострочені погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів, позичальник зобов'язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор пред'явив йому Вимогу, якщо інше не буде погоджено з Кредитором. При цьому, кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

На виконання зазначених вимог, позивач надіслав відповідачеві ОСОБА_3 вимогу про повне дострокове погашення кредиту (а.с. 122).

Умовами Рамкової угоди (п.8.4.) передбачено, що позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит протягом п'яти банківських днів з дня відправлення Вимоги.

Проте, відповідач ОСОБА_3 не виконав вимогу та взяті на себе зобов'язання та до цього моменту кредит залишається непогашеним.

Кредитним договором (ч. 3 п.2) і п. 4.1. Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує позивачу проценти, розмір яких було зазначено вище.

Положеннями Рамкової угоди (п.10.2.) передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим Договором строків погашення грошових зобов'язань, позичальник сплачує Кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 (п'ятнадцять) гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3 за Рамковою угодою та вищевказаними Договорами про надання траншу, було укладено Договір поруки між Банком та ОСОБА_2 №326701-ДП1 від 22.05.2014 року (копія а.с. 32-33).

Відповідно до умов Договору поруки (п.2.1.), поручитель поручається перед Кредитором за виконання усіх зобов'язань Позичальника у їх повному обсязі, як солідарний із Позичальником боржник.

Договором поруки, яким забезпечується виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3, не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже, відповідач ОСОБА_3 і поручитель відповідають перед Банком солідарно.

У зв'язку з виникненням заборгованості відповідача ОСОБА_3, позивач звернувся до поручителя з вимогою про виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_3 відповідно до умов Договорів поруки (а.с.123), яка не була виконана.

Сторони зобов'язані дотримуватися умов укладеного Договору поруки та виконувати взяті на себе зобов'язання у встановлений угодами строк (термін) їх виконання, що передбачено ст.ст. 526-530 ЦК України.

Це Договір станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції не визнано недійсним, не розірвано……, він має законну силу, а тому, відповідно до вимог ст.629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, поручитель, відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як передбачено ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що Банк набув права вимагати стягнення заборгованості у повному обсязі солідарно з позичальника та поручителя.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, якщо такі є, відповідачі суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надали.

Отже, при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав необхідним стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, на користь Банку заборгованість:

- за Договором про надання траншу №1602.44155/№FW1602.545, від 22.05.2014 року, укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року., а саме: капітал -199288,12 грн.; проценти-22976,36 грн.; проценти за неправомірне користування кредитом - 3601,75 грн.; пеня-56199,83 грн.; а всього - 282066,06 грн.

- за Договором про надання траншу №1602.44168/№FW1602.545 від 26.06.2014 року, укладеним на підставі Рамкової угоди №FW1602.545 від 22.05.2014 року., а саме: капітал -190228,52 грн.; проценти - 22785,99 грн.; проценти за неправомірне користування кредитом - 3413,86 грн.; пеня - 52953,53 грн.; а всього - 269381,90 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею в її запереченнях на позов Банку у цій справі, та яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Провадження у цій справі було відкрито судом першої інстанції ще 13 червня 2016 року (а.с.46), рішення, що є предметом апеляційного перегляду, ухвалено судом першої інстанції у цій справі лише 16 грудня 2016 року (а.с. 131-135).

У відповідача ОСОБА_2 була достатньо часу та можливості подати суду першої інстанції будь-які усні чи письмові заперечення на вищезазначений позов Банку у цій справі у судовому засіданні, поштою, факсом тощо, якщо вона дійсно бажала це зробити.

Зокрема, у матеріалах цієї справи містяться поштові повідомлення на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_2 судових повісток суду першої інстанції на судове засідання 22.11.2016 року (а.с. 115), на судове засідання 16.12.2016 року (а.с.127).

В силу вимог ст. 27 ч. 3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.05.2014 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Рамкову угоду №Р/А/1602.545, відповідно до умов якої Позивач здійснив кредитування Відповідача 1 на підставі кредитних договорів (п. 2.1.).

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за Рамковою угодою між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №326701-ДП1 від 22.05.2014р., згідно умов якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з позичальником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій.

Відповідно до п. 12.3. Рамкової угоди № Р/Л/1602.545 від 22.05.2014р. до усіх вимог, що випливають з Угоди та Кредитних договорів (Договір про надання траншу №1602.44155/№Р/Л/1602.545 від 22.05.2014р. та Договір про надання траншу №1602.44168/№Р/Л/1602.545 від 26.06.2014р.), встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Так само, згідно п. 4.5. Договору поруки до усіх вимог, що випливають з Договору встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, позовна давність у 5 років застосовується до як до вимог про стягнення основного зобов'язання так і до вимог про стягнення пені. А оскільки Кредитні договори та Договір поруки укладено в 2014 р., то строк в 5 років явно ще не збіг, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування позовної давності у цій справі, навіть, якщо б така заява подавалась суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 чи її представником.

Оскільки, вперше відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності у цій справі лише в її апеляційній скарзі в апеляційному суді (а.с. 147).

Апеляційний суд не вправі вирішувати питання про застосування строків позовної давності при апеляційному перегляді цієї справи, якщо відповідачем ОСОБА_2 не подавалась заява про застосування позовної давності у суді першої інстанції до ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 чи її представник суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності у цій справі не подавали.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, Договором поруки визначено:

Рамкова угода - Рамкова угода №FW1602.545 від 22.05.2014 року та Рамкова угода № FW1602.545 від 22.05.2014 р. з усіма діючими та майбутніми змінами nа/або доповненнями до неї.

Ліміт строку кредитування: до 22.05.2024 р.

Згідно із п. 4.1. Договору поруки Порука діє з моменту укладення Договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії Рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог Кредитора. Припинення окремих Кредитних договорів чи погашення заборгованості Позичальника до моменту припинення строку дії Рамкової угоди, а також непред'явлення Кредитором вимоги про погашення Поручителем заборгованості Позичальника не тягне за собою припинення поруки.

Кредитор вправі пред'явити вимогу Поручителю про погашення заборгованості Позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості Позичальника.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Крім того, встановлено, що Банк надіслав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимогу від 25 березня 2016 року про повне дострокове погашення кредиту (а.с. 122-126).

З вищезазначеним позовом Банк звернувся до суду вже 13 червня 2016 року (а.с.1), тобто з дотриманням 6-місячного строку з 25 березня 2016 року, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати поруку припиненою у цій справі на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Оскільки, договір поруки був чинним на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, Банк мав право на солідарне стягнення у тому числі з ОСОБА_2 вищезазначеної заборгованості за кредитним договором за рішенням суду у цій справі.

Підстави для зменшення судом першої інстанції розміру нарахованої Банком у цій справі пені на підставі ст. 551 ч. 3 ЦК України (розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення) чи на підставі ст. 616 ЦК України (правові наслідки порушення зобов'язання з вини кредитора) були відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідачів, зокрема відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов Банку у цій справі, зокрема у тому числі у спростування вищезазначеного розміру заборгованості за кредитним договором та її складових.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 (а.с. 61-62, 80) у суді першої інстанції позов Банку у цій справі визнав, проти його задоволення не заперечував (заява а.с.116).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні не можуть бути підставою для скасування або зміни цього рішення у цій справі апеляційним судом в порядку апеляційного перегляду цієї справи, а можуть бути усунуті в порядку ст. 219 ЦПК України з власної ініціативи суду першої інстанції або за заявою осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення апеляційного суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 144а), сплаченого за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення апеляційного суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.