Провадження № 2/635/124/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Полєхіна А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно побудований гараж, визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недобросовісними набувачами, витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування запису про право власності на спірний гараж,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, в якій просить визнати за ним право власності на самочинно побудований гараж літ. «А» площею 45,3 кв.м., розташований за адресою: смт. Пісочин Харківського району Харківської області, вул. Соснова, 265, визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 недобросовісними набувачами вищезазначеного гаражу, витребувати зазначений гараж з володіння ОСОБА_4 та йому повернути, припинити право власності ОСОБА_4 на цей гараж та скасувати запис про право власності на вищезазначений гараж за ОСОБА_4, зроблений на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1355.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він згідно рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №398 від 14 травня 2001 року отримав безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 24 кв.м. №39 по вул. Соснова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області під будівництво та обслуговування індивідуального гаражу. Сусідня земельна ділянка площею 24 кв.м. під №37 по вул. Соснова в смт. Пісочин Харківського району Харківської області була передана безкоштовно у приватну власність рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №408 від 22 травня 2000 року на аналогічні цілі ОСОБА_7 25 січня 2002 року позивач та ОСОБА_7 провели фактичний обмін даними ділянками, що підтверджено заявою від 25 січня 2002 року.

На той час позивач перебував у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_3

В 2004 році батько позивача розпочав будівництво гаражу за власні кошти. Дане будівництво було завершено в 2009 році.

Підтверджені матеріальні витрати склали 19495,92 грн.

Рішенням виконкому Пісочинської селищної ради Харківської області №319 від 13 квітня 2010 року гаражу присвоєно поштову адресу: смт. Пісочин Харківського району Харківської області, вул. Соснова, 265.

Зазначений гараж представляє собою одноповерхову нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 45,3 кв.м.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на самочинно збудований гараж та поділ сумісно нажитого подружжям майна, та в задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради, третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, про визнання права власності на гараж - в цілому відмовлено.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу гаражу від 10 грудня 2009 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 дійсним та визнано право власності на спірний гараж в цілому за ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 листопада 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Проте, 14 липня 2014 року ОСОБА_3 зареєструвала рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року в Реєстраційній службі Харківського районного управління юстиції Харківської області, номер запису про право власності 6518654.

Фактичним користувачем гаражу останні роки є позивач та його батько. В ньому зберігаються авто позивача, будівельні матеріали, інструменти.

12 листопада 2014 року між позивачем та його батьком укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований гараж перейшло до позивача. Використання саме даної категорії будівельних матеріалів під час будівництва спірного гаражу підтверджено технічним висновком від 26 вересня 2011 року Харківського державного технічного університету будівництва та архітектури, що діє на підставі ліцензії інспекції ДАБК у Харківській області від 21 грудня 2009 року, з якого вбачається, що будівництво індивідуального гаражу №265 в сел. Пісочин Харківського району Харківської області по вул. Сосновій виконано у відповідності з діючими будівельними нормами і правилами.

Жодних будівельних робіт в гаражі з цього часу не проводилося.

Після викупу вищезазначених будівельних матеріалів позивач почав готувати документи для узаконення права власності на самочинно побудований гараж.

Позивачу стало відомо, що 31 жовтня 2014 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 спірний гараж, що підтверджується договором купівлі-продажу гаражу від 31 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстр. №3394.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 є підставною особою, адже, вартість обєкту значно занижена, територіально гараж знаходиться дуже далеко від покупця, договір купівлі-продажу гаражу було укладено 31 жовтня 2014 року, проте вперше ОСОБА_2 оглянув його та заявив свої права на гараж лише 08 грудня 2014 року. До цього, ОСОБА_2 гараж не оглядав, оцінити його стан та вартість напередодні покупки не мав змоги, адже, ключів від гаражу ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_3 не мали, їм не користувалися.

Окрім того, згідно п. 1.4. договору купівлі-продажу гаражу від 31 жовтня 2014 року продаваць гарантує, що відносно відчужуваного майна не ведуться судові спори, хоча в той час відбувалося слухання справи в суді апеляційної інстанції саме щодо права власності Продавця на даний обєкт нерухомості.

Таким чином, позивач зазначає, що ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем, а ОСОБА_3, чиє право власності на спірний обєкт скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 листопада 2014 року, є особою, яка не мала право його відчужувати.

Позивач, як на підтвердження своїх вимог посилається на те, що він є власником будівельних матеріалів згідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 2014 року, з яких самочинно побудовано гараж по вул. Соснова, 265 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області. Цільове призначення земельної ділянки, на якій він розташований не змінено.

Згідно відповіді Державної реєстраційної служби, підставою для припинення права власності на спірний гараж за ОСОБА_2 став договір купівлі-продажу від 26 грудня 2015 року, реєстр. №1355, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_10 Згідно даного договору новим власником гаражу став ОСОБА_4 Право власності за ОСОБА_4 зареєстровано 26 грудня 2014 року.

Позивач вважає, що ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем, оскільки він є близьким другом ОСОБА_5

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається начебто на факт виділення йому земельної ділянки на підставі рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №389 від 14 травня 2001 року для її забудови. Однак, інформація викладена в даному рішенні жодним чином не має відношення до гаражу №265, розташованого по вул. Сосновій в смт. Пісочин Харківського району Харківської області та земельної ділянки на якому він розташований. Зокрема, виходячи з рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_1 в дійсності передавалась земельна ділянка, однак вона передавалась за адресою вул. Соснова 39 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, загальною площею 24 кв.м.

З договору купівлі - продажу від 31 жовтня 2014 року укладеного між ним та ОСОБА_3 вбачається, що відбулося відчуження гаражу №265 по вул. Сосновій в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, загальною площею 45,3 кв.м., який немає жодного відношення до земельної ділянки Соснова 39, що підтверджується листом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 22 лютого 2013 року за №401, де чітко зазначено, що земельна ділянка, яка надавалась ОСОБА_1, не має відношення до земельної ділянки, яка надавалась ОСОБА_3 Дані земельні ділянки мають різні адреси, різні площі та між собою ніяким чином не пересікаються. Приблизна площа земельної ділянки наданої під забудову гаражу розташованого за адресою: Харківський район, смт. Пісочин, віл. Соснова, 265 становить 50 кв.м. Рішенням ХХХІІ сесії Пісочинської селищної ради Харківського району VІ скликання від 23 вересня 2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3І.» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, орієнтованою площею 0,0055 га, розташовану в сел. Пісочин, вул. Соснова, 265 Харківського району, за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Зі змісту листа Пісочинської селищної ради Харківського району №2364 від 26 жовтня 2011 року вбачається, що будівництво гаражу, розташованого по вул. Сосновій 265 в смт. Пісочин було закінчено ще до 2004 року, що підтверджується супутниковими знімками 2005 року та свідченнями осіб зазначених в листі.

ОСОБА_1 взагалі не має ніякого відношення до даної будівлі, однак вживає заходів направлених на незаконне заволодіння майном всупереч закону та інтересам інших осіб, які є законними власниками.

В ОСОБА_1 не існує жодного порушеного чи оспорюваного права стосовно гаражу 265, розташованого по вул. Сосновій в смт. Пісочин Харківського району, а тому заявлені позовні вимоги були заявлені в супереч ст. 15 ЦК України і ст. 3 ЦПК України та взагалі не підлягають задоволенню.

Заявлені позовні вимоги стосовно визнання права власності на самочинно побудований спірний гараж взагалі не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували факт передачі земельної ділянки саме ОСОБА_1, те що він має відношення до будівництва цього обєкту, оскільки надані квитанції, не стверджують того факту, що придбані матеріали були використані саме для будівництва гаражу №265 по вул. Соснова, оскільки ОСОБА_8 батьком позивача, здійснювалось будівництво гаражу за іншою адресою, який на даний час використовується ним за призначенням.

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Аналіз норми цивільного законодавства дає виключну підставу зрозуміти, що звернутись до суду задля захисту порушеного права та ухвалити рішення стосовно обєкту самовільного будівництва можливо лише за певних підстав та умов. З урахуванням вищевикладеного у ОСОБА_1 відсутні жодні підстави звернення до суду задля визнання права власності на самочинно збудований обєкт, оскільки він жодним чином не доводить його відношення до вищевказаної земельної ділянки та самої будівлі.

Що стосується порядку придбання майна за відплатним договором укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, то слід зазначити наступне, що на момент укладення правочину було дотримано форми його укладення, зміст правочину не суперечив нормам цивільного законодавства та направлений на досягнення реальних наслідків за ним. ОСОБА_2 зазначає, що за даним договором він є добросовісним набувачем спірного обєкту нерухомості.

Посилання позивача на те, що він не був обізнаний про якісні та інші характеристики гаражу, ОСОБА_2 вважає безпідставними, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу він був обізнаний про якісні та інші характеристики гаражу, його огляд здійснювався ще до укладення договору. Необхідність придбання гаражу була обумовлена бажанням придбати ним, разом з дружиною, квартири. Спочатку їх вибір був сконцентрований в м. Харкові, але після того, як він довідався про вагітність дружини, він переорієнтувався на більш екологічно чистіший район та мав намір придбати квартиру саме в смт. Пісочин Харківського району Харківської області. В свою чергу, також, з дружиною він вирішив придбати гараж з метою зберігання там автомобілю. Гараж був придбаний в ОСОБА_3, яка перед укладенням договору надала йому для ознайомлення всі правовстановлюючі документи. Перед укладенням договору, нотаріусом був перевірений даний обєкт на предмет будь-яких заборон чи обмежень. Жодної інформації, яка б обмежувала укласти правочин, в реєстрах не було, а тому і був укладений договір купівлі-продажу.

Що стосується вимог позивача про витребування майна з незаконного володіння, то слід зазначити, що з такою вимогою до суду може звернутись лише власник майна, яким не є ОСОБА_1

В позовній заяві позивач намагаючись підтвердити своє відношення до спірного гаражу за адресою: Харківський район, смт. Пісочин, вул. Соснова, 265, надав суду договір купівлі-продажу будівельних матеріалів та докази придбання даних матеріалів. Свідченнями свідків, яких було допитано в залі судового засідання, позивач намагався довести, що дані матеріали були використані саме при будівництві гаражу по вул. Соснова, 265, в смт. Пісочин Харківського району, оскільки дата будівництва начебто співпадає з датою придбання даних матеріалів.

Під час допиту свідка ОСОБА_11, останній повідомив, що приймав участь в будівництві гаражу, який було побудовано в 2004-2005 році. Будівництво відбувалось одразу двох гаражів, які є схожими один на один та є сусідніми. Всі роботи відбувались одночасно (в один етап), блоки між обома гаражами переплітались.

Свідок ОСОБА_12 пояснив наступне, що разом з батьком позивача ОСОБА_8 працювали разом та сиділи в одному кабінеті. Зі слів ОСОБА_12 гараж був побудований в період часу з 2004 року по 2006 року. Даний гараж будувався разом з сусіднім гаражем одночасно. Хто користувався гаражем не бачив.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що в період часу з 2007 року будував гараж за своїм місцем проживання смт. Пісочин, Полтавське Шосе, 23, який побудований з цегли (силікатна білого кольору) та йому додому привозили будівельні матеріали. На запитання чому в платіжному документі вказано інше прізвище та імя (Лаптій), а також чому була оплата за послуги, а не за матеріали, свідок ОСОБА_8 пояснити чітко не зміг, так само як і спосіб доставки будівельних матеріалів йому додому. Лише вказав, що зустрів першу зустрічну машину та попросив перевезти матеріал. Яким чином вантажили габаритні блоки пояснити не зміг.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що в 2008 році він возив будівельні плити в смт. Пісочин до домоволодіння, розташованого біля траси Харків-Київ. На підтвердження факту поставки плит надавались видаткові накладні. По іншим адресам будівельних матеріалів не возив.

Свідок ОСОБА_14 в свою чергу пояснив, що приймав участь в будівництві гаражу в 2008 році та пояснив, що начебто саме в цей час був побудований гараж.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що приймав участь у виконанні робіт по зварюванню воріт металевих та їх встановленню та пояснив, що гараж був побудований в 2006-2007 роках.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що будівництво гаражу було закінчено в 2004 році. Дату закінчення памятає чітко, оскільки в 2005 році в нього народився син, а в 2003 році придбав автомобіль та виникла потреба в будівництві гаражу. Ще зазначаючи про дату будівництва гаражу свідок ОСОБА_16 повідомив, що в цей час він потрапив до лікарні з загостренням апендициту та його було прооперовано. Зазначив, що будівництво гаражу здійснювалось під чітким керівництвом ОСОБА_5, оскільки останній має відповідну освіту та досвід в будівництві. Будівництво гаражу його та ОСОБА_5 здійснювалось одночасно та вони є ідентичними один одному. Перекриття відбувалось плитами, будівництво даху відбувалось одночасно.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що будівництво гаражу було завершено в 2004 році, оскільки в цей час будував свій гараж №268 по вул. Сосновій, в смт. Пісочин. Зазначив, що будувалось одночасно 2 гаражі №265 та №266. ОСОБА_5 приймав безпосередньо участь.

Свідок ОСОБА_18 зазначив, що гараж №265 по вул. Сосновій, в смт. Пісочин був побудований в 2004 році. В цей час він був головою гаражного кооперативу та все чітко памятає. В 2005 році він був відповідальний за електрозабезпечення гаражів кооперативу. В 2005 році отримавши заявку на підключення гаражу до електричного живлення встновив щит обліку електричної енергії в гараж №265 по вул. Сосновій в смт. Пісочин.

Отже, навіть свідки зі сторони ОСОБА_8 підтверджують факт будівництва гаражу в 2005-2006 роках, а документи надані ОСОБА_8 захватують інший період 2007-2008 роки, а тому вони є неналежними доказами.

Також, зазначив, що позивачем не надано жодного доказу належності йому земельної ділянки на якій побудований спірний обєкт нерухомості.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав.

Земельна ділянка, на якій побудований гараж не знаходиться у власності позивача. У позивача відсутні будь-які правоустановчі документи на земельну ділянку під спірним гаражем. Відповідно до рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 23 вересня 2014 року, ОСОБА_3 наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва гаражу, орієнтованою площею 0,0055 га, розташовану в сел. Пісочин, вул. Соснова, 265, Харківського району.

У ОСОБА_1 відсутня одна із головних умов визнання права власності на самочинно збудоване майно, а саме: надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що гараж повністю будувався за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 та коштів її батька ОСОБА_5

Накладні та інші розрахункові документи на купівлю будівельних матеріалів, які були надані позивачем до матеріалів справи є підробленими та не відповідають дійсності. Будівництво гаражу було закінчено насправді ще в 2001 році ОСОБА_5, батьком ОСОБА_3

У позивача відсутні достатні підстави для визнання за ним права власності на самочинно збудований гараж. Це в свою чергу позбавляє його можливості заявляти вимоги щодо витребування майна від ОСОБА_4, оскільки таким правом відповідно до ст. 388 ЦК України наділений лише дійсний власник майна, яким позивач не є та не може бути визнаний з вище зазначених підстав.

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем.

Представник відповідача ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з наступних підстав.

З містобудівного обґрунтування, затвердженого головою Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 27 лютого 2007 року, яке виконано в певний період та засвідчує факт розташування індивідуальної гаражної забудови для збереження легкових автомобілів в сел. Пісочин Харківського району. Замовником даного містобудівного обґрунтування виступала Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області. Метою видачі даного документа полягала в необхідності визначення меж гаражної забудови, дотримання будівельних норм та правил, а також вирішення питання подальшого збереження забудови.

Дане містобудівне обґрунтування містить графічну частину на якій видно сам гаражний масив та серед іншого гараж №265 по вул. Сосновій в смт. Пісочин Харківського району.

Накладні та інші документи надані стороною ОСОБА_1 на підтвердження придбання будівельних матеріалів та послуг саме для побудови гаражу №265 по вул. Сосновій в смт. Пісочин Харківського району Харківської області не відносяться до предмету доказування, а стосується іншого обєкту нерухомості оскільки датовані 2007-2009 роками, тому що спірний гараж побудований в 2004 році.

Представник Пісочинської селищної ради ОСОБА_19 в судове засідання не зявився, надав до суду відзив, в якому зазначив, що просить розглянути справу за його відсутності, згідно діючого законодавства та пояснив наступне.

12 квітня 2011 року ОСОБА_3 рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району харківської області №294 був наданий дозвіл на збереження самочинно побудованого гаражу літ. «А» розміром 6,0х8,7 м. Загальною площею 45,30 кв.м., розташованого по вул. Сосновій №265 в сел. Пісочин.

Раніше рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №139 від 13 квітня 2010 року за заявою ОСОБА_3 самочинно побудованому гаражу для зберігання автомобіля була присвоєна поштова адреса сел. Пісочин, вул. Соснова, 265.

На підтвердження того, що земельна ділянка перебувала в розпорядженні Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області та ОСОБА_3 має до неї безпосереднє відношення, рішенням ХХХІІ сесії Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області VІ скликання від 23 вересня 2014 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3І.» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, орієнтованою площею 0,0055 га, розташовану в сел. Пісочин, вул. Соснова, 265 Харківського району Харківської області, за рахунок земель житлової та громадської забудови /том 2 а.с. 68/.

Представник третьої особи Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_20, представника відповідача та третю особу ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, свідків ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_13, ОСОБА_16, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

В ст. 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В ч. 1 ст. 58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району №398 від 14 травня 2001 року «Про надання земельної ділянки під будівництво індивідуального гаражу гр. ОСОБА_1 в сел. Пісочин по вул. Сосновій» передано безкоштовно гр. ОСОБА_1 в приватну власність земельну ділянку з фонду земель Пісочинської селищної ради площею 24 кв.м. під будівництво та обслуговування індивідуального гаражу по вул. Сосновій, 39 в сел. Пісочин та дозволено гр. ОСОБА_1 будівництво індивідуального гаражу розміром 4,0х6,0 по вул. Сосновій, 39 в сел. Пісочин згідно розробленого проекту /том 1 а.с. 19/.

Не містять матеріали справи даних щодо відведення ОСОБА_1 у користування земельної ділянки розташованої по вул. Соснова, 265, в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, на якій знаходиться гараж літ. «А» площею 45,3 кв.м. та на який позивач просить визнати за ним право власності.

Згідно рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району №408 від 22 травня 2000 року «Про дозвіл на будівництво індивідуального гаражу гр. ОСОБА_7 в сел. Пісочин по вул. Сосновій» передано безкоштовно гр. ОСОБА_7 в приватну власність земельну ділянку з фонду земель Пісочинської селищної ради площею 24 кв.м. по вул. Сосновій, 37 в сел. Пісочин для будівництва та обслуговування індивідуального гаражу та дозволено гр. ОСОБА_7 будівництво індивідуального гаражу розміром 4,0х6,0 по проекту, розробленому ГПВ АП Бюро Харківського району по вул. Сосновій, №37 в сел. Пісочин /том 1 а.с. 20/.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2012 року, ухваленому у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на самочинно збудований гараж та поділ сумісно нажитого подружжям майна, за позовною заявою третьої особи, що заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради, третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, про визнання права власності на гараж, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на самочинно збудований гараж та поділ сумісно нажитого подружжям майна, та в задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, Пісочинської селищної ради, третя особа: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, про визнання права власності на гараж - в цілому відмовлено /том 1 а.с. 23-25/. Рішення суду набрало законної сили, що підтверджується матеріалами цивільної справи 2-2591/11, оглянутої в судовому засіданні.

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту зазначено рішення встановлено, що ОСОБА_21 за усною домовленістю земельну ділянку, розташовану по вул. Сосновій, 39 в сел. Пісочин Харківського району Харківської області передав громадянці ОСОБА_7, яка і збудувала на цій земельній ділянці свій гараж.

Гараж, на який претендували ОСОБА_3 та ОСОБА_8, побудовано на земельній ділянці, яка не була відведена їм для зазначених цілей, тобто самочинно, на земельній ділянці, яка була виділена гр. ОСОБА_7. Ніяких рішень про заміну земельних ділянок Пісочинською селищною радою не приймалося.

Рішенням виконкому Пісочинської селищної ради від 13 квітня 2010 року №319 даній земельній ділянці присвоєно поштову адресу: сел. Пісочин, вул. Соснова №265. Однак питання про передачу цієї земельної ділянки забудовнику під збудований гараж до даного часу не вирішувалось /том 1 а.с. 25/.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2012 року, яке набрало законної сили встановлено, що спірний гараж є самочинним.

Отже, судом встановлено що гараж літ. «А» площею 45,3 кв.м. за адресою: смт. Пісочин Харківського району Харківської області, по вул. Соснова, 265 є самочинним, оскільки його збудовано без дозволу рішення Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району та без відповідного проекту, розробленого ГПВ АП Бюро Харківського району, а земельна ділянка на якій знаходиться зазначений гараж у користування ОСОБА_1 взагалі не виділялася.

Посилання позивача на те, що в 2004 році його батько за його згодою та за згодою його колишньої дружини ОСОБА_3 розпочав будівництво гаражу на земельній ділянці, яка передавалась гр. ОСОБА_7 свідчить про свідоме порушення норм ст. 22 ЗУ «Про основи містобудування» в редакції від 11 червня 2003 року, відповідно до якої забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленого законом, будівництва об'єктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

За змістом ст. 22 ЗК України в редакції від 12 липня 2000 року, який втратив чинність право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Статтею 23 ЗК України в редакції від 12 липня 2000 року, який втратив чинність передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

За змістом ст. 125 ЗК України в редакції від 01 січня 2002 року передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції від 01 січня 2002 року право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 не виникло право власності ані відповідно до норм законодавства діючого на час винесення рішення виконавчим комітетом Пісочинської селищною радою Харківського району, ані на час законодавства діючого на час обміну земельними ділянками з ОСОБА_7, так як ОСОБА_1 не надано суду на підтвердження права власності на земельну ділянку №39 по вул. Соснова в смт. Пісочин державного акту, який підтверджував би його право власності на земельну ділянку.

Отже, його обмін земельними ділянками з гр. ОСОБА_7, на підтвердження якого ним надано суду звернення від 25 січня 2002 року ОСОБА_1 до ОСОБА_7 на обмін земельними ділянками /том 1 а.с. 21/, був зроблений з порушенням норм законодавства станом на 25 січня 2002 року, адже ОСОБА_1 не мав права відповідно до вимог ст. 125 ЗК України в редакції від 01 січня 2002 року приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не мав права обмінюватися з ОСОБА_7 виданою йому на підставі рішення виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району земельною ділянкою та такий обмін вважає незаконним.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

Позивач посилається на те, що будівництво гаражу було завершено в 2009 році, однак в порушення вимог ст. 30-1 ЗУ «Про планування і забудову територій», який був чинний станом на 2009 рік не надав суду сертифікату відповідності, який видавався інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю на підтвердження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів.

Отже, якщо будівництво спірного гаражу було закінчено в 2009 році ОСОБА_1 повинен був звернутися для одержання сертифіката відповідності до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка надала дозвіл на виконання будівельних робіт, з письмовою заявою.

В разі відмови видачі сертифікату відповідності у ОСОБА_1 виникло би право звернутися до суду для захисту порушених прав.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (зі змінами від 08 вересня 2015 року №750) яким визначаються основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять обєкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Відповідно до пункту 12 Порядку експлуатація обєктів, що не прийняті в експлуатацію забороняється.

Згідно з частинами 1, 2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані чи будуються на земельній ділянці, котра не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі частини 3 статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина 3 статті 375 ЦК).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно до правової позиції, викладеної в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», суд не повинен заміняти органи, які зобовязані видавати дозволи на будівництво та узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно зясувати чи звертався позивач до компетентних органів із питань узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

З огляду на викладене, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 27 ЦПК України зобовязано осіб, які беруть участь у справі, подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та всебічному і повному зясуванню обставин справи.

Матеріали справи не містять доказів про те, що порушене позивачем питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Судом встановлено, що спір за зазначений гараж триває ще з 2010 року, однак до теперішнього часу ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що він намагався узаконити самочинно збудований гараж шляхом звернення до компетентних органів.

Що стосується вимог ОСОБА_1, щодо визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 недобросовісними набувачами вищезазначеного гаражу та витребування зазначеного гараж з володіння ОСОБА_4 та повернення гаражу його власнику ОСОБА_1, то суд вважає їх передчасними, адже з такою вимогою може звернутися лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, враховуючи вищевикладене підстави для припинення права власності ОСОБА_4 на спірний гараж та скасування запису про право власності на вищезазначений гараж за ОСОБА_4, зроблений на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1355 відсутні, з наступних підстав.

31 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу гаражу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив гараж, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Соснова, гараж 265 /том 1 а.с. 35/.

26 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу гаражу, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купив вищезазначений гараж, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно /том 1 а.с. 167/.

На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу власником спірного нерухомого майна була ОСОБА_3 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року, яке у подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, про визнання договору дійсним та визнання права власності на гараж, з тієї підстави, що суду не було надано жодного доказу на підтвердження того, що зазначений гараж належав на праві власності ОСОБА_5 і це право було зареєстровано в реєстрі прав власності.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтею 876 ЦК України власником обєкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Згідно зі статтею 331 ЦК України право власності на новостворене майно та обєкти незавершеного будівництва реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію права на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна.

Позивачем не надано суду доказів, що він має право власності або право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться зазначений гараж.

Разом з тим, ОСОБА_3 рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району №319 від 13 квітня 2010 року самочинно побудованому гаражу присвоєно поштову адресу: сел. Пісочин, вул. Соснова, 265, а рішенням за №294 від 12 квітня 2011 року їй надано дозвіл на збереження самочинно побудованого гаражу. 28 січня 2011 року саме на ОСОБА_3 був виданий технічний паспорт на гараж /том 1 а.с. 22, 80-85, 89/.

З огляду на викладене та системний аналіз правових норм можна дійти висновку, що стаття 876 ЦК України щодо визначення замовника власником обєкта будівництва застосовується лише у взаємозвязку зі статтею 331 цього Кодексу щодо вимоги обовязкової наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 ЦК України такі об'єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа яка його здійснила не набуває права власності на нього.

За таких обставин застосування способу захисту, передбаченого статтею 388 ЦК України, у даному випадку є неналежним у розумінні статті 16 цього Кодексу.

Зазначена позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №6-265цс16 та від 04 листопада 2015 року, яка є обовязковою для застосування судами відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки ОСОБА_1 не довів, що в нього взагалі виникло право власності на спірний гараж, то у суду відсутні підстави для задоволення зазначених вимог, а намір набуття права власності на спірний гара ж не є доказом права власності чи законного володіння.

З врахуванням викладеного та наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено свій позов, а тому у задоволені заявлених позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно побудований гараж, визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недобросовісними набувачами, витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності та скасування запису про право власності на спірний гараж - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - А.Ю. Полєхін