Справа № 363/277/17 Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/3875/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 26.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

встановила:

у провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири.

14 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 29 липня 2014 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2017 року ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з неправильним застосуванням норм процесуального права, а також з неповним встановленням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що апелянт сподівався, що мати відповідача буде здійснювати його довічний догляд.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Також, зазначає, якщо особа яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2017 року та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити та накласти арешт на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що із даної заяви не можна допустити, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про поділ спільного будинку в натурі між його співвласниками.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з нормами процесуального права з огляду на наступне.

За правилами ч.1,2 ст.151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з вимогами ст.152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обовязку вчинити певні дії та ін. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен встановити чи дійсно є необхідність у застосуванні відповідних заходів.

Відповідно до абз.1,3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з нормами процесуального права, які судом вірно застосовані.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303,307,312-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді