Справа № 755/9172/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, 3 особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що відповідач, будучи зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1 фактичної в ній з 2009 року не проживає, участі в утриманні житла не приймає. В 2009 році відповідач виїхала за невідомою адресою.

Позивая в судовому засіданні позов підтримав та просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала повністю з тих підстав, що за вказаною адресою дійсно не мешкає, однак з поважних причин, а саме через те, що, з цього періоду по даний час постійно хворіє та здійснює догляд за свою матір»ю ОСОБА_4 у м. Хмельницький.

Третя особа в судовому засіданні висловив думку, що даний позов задоволенню не підлягає та пояснив, що посилання позивача на те, що місце знаходження відповідача йому з 2009 року є невідомо є надуманим так, як йому було відомо, що остання виїхала для лікування в м. Хмельницький та залишались доглядати свою матір ОСОБА_4 у м. Хмельницький. Крім цього, між позивачем та відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки та звернення до суду з цим позовом фактично є помстою відповідачеві. В разі визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення в спірній квартирі, вона фактично залишається на вулиці, оскільки у неї більше не має ані на праві користування, ані на праві власності житла. Відповідач є пенсіонеркою, постійно хворіє, наразі доглядає свою 87 річну матір. Вказав на те, що доводи позивача про те, що він самостійно несе тягар комунальних платежів не відповідає дійсності з огляду на його безпосередню участь в таких транзакціях. Звернув увагу на той факт, що відповідач не іншого власного житла, тож визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням призведе до порушення її,я к конституційних, так і конвенційних прав регламентованих відповідно Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та прямо суперечило б усталеній практиці ЄСПЛ з даного питання.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, 3-ої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, розпорядженням Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 19.01.2000 року дозволено зміни договір найму на двокімнатну квартируАДРЕСА_1 та укласти договір з ОСОБА_2 (а.с.4).

Згідно довідки форми № 3 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована три особи, а саме: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач, матір позивача) та ОСОБА_3 (3-я особа , братпозивача та син відповідача) (а.с.7).

Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона не користується ним без поважних причин більше ніж шість місяців.

Відповдіно до п. 10 ППВСУ № 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може

продовжити пропущений строк.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій ситуації встановлено, що у житловому приміщенні відповідач відсутня понад шість місяців з огляду на те, що з 2009 року по даний період відповідач постійно хворіє. За порадою лікарів була вимушена виїхати з м. Києві для лікування в м. Хмельницький. Крім цього, відповідач здійснює догляд за своєю 87-річною матір»ю ОСОБА_4 у м. Хмельницький. При цьому остання є особою, які в дійсності потребує догляду, тобто з поважних причин.

Позивач, звертаючись з цим позов, на думку суду, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не проживав у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст. 70 ЖК України без поважних причин, з підстав вказаних у позовній заяві.

А, як встановив ВССУ у справі № 296/6485/15-ц (судове рішення від 30.11.16) особа не втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин, що прямо кореспондується яз обставинами цієї справи.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Окрім того, у цій ситуації, на думку суду, слід звернути увагу на норми міжнародного права, які регулюють цю сферу відносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини стосовно пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, підтверджує, що воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Роwell аnd Кауnег v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Lorkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункту 1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Як наслідок, оскільки права позивача не було порушено через відсутність відповідача за місцем свого постійного проживання, суд не убачає підстав позбавляти відповідача права на це житло.

Щодо питання імовірного порушення прав, суд виходив з такого.

Тимчасова відсутність відповідача не порушує прав позивача на користування житлом, адже частиною 4 статті 78 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім'ї, що проживають у жилому приміщенні, наймач якого тимчасово відсутній, вправі користуватися всім займаним приміщенням. При цьому вони здійснюють права і обов'язки за договором найму цього приміщення.

Позивач у позовній заяві вказує, що він несе «тягар по сплаті комунальних платежів за особу, яка фактично не проживає у квартирі».

Але, з наданого позивачем договору про надання послуг опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення слідує, що в квартирі встановлено засоби обліку холодної та гарячої води, тому оплата за ці послуги та водовідведення пов'язана з їх фактичним споживанням.

Договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлено розмір щомісячної плати за надані послуги - 157, 90 грн., що складає добуток загальної площі квартири - 45,9 кв.м (відповідно до технічного паспорту та тарифу 3,44 грн (зазначено у додатку до зазначеного договору).

Саме ці послуги є такими, що пов'язані з утриманням житла і такими, які зобов'язані оплачувати користувачі житла відповідно до норм Житлового кодексу України.

Інші комунальні послуги з користуванням житлом не пов'язані і надаються сторонніми організаціями.

Проживання чи відсутність відповідача у квартирі як наймача не впливає, на розмір оплати за надання зазначених послуг.

Разом з тим, у вказаний позивачем у позовній заяві період, протягом якого він, як стверджується у позовній заяві, сам жив у квартирі АДРЕСА_1, Відповідач ОСОБА_2 спільно з третьою особою ОСОБА_3, здійснили оплату у січні 2012 року - 522, 64 грн, у листопаді 2012 року - 294,59 грн., у серпні 2013 року - 2448,85 грн.

Крім того, з пояснень сторін встановлено, що протягом багатьох років до 2012 року оплату за утримання житла здійснювали винятково відповідач та третя особа ОСОБА_3

Це свідчить про те, що між користувачами квартири існують відносини зі спільної оплати за користування квартирою, у яких права позивача не є порушені.

Більше того, фактично відповідач та третя особа здійснювали оплату за користування позивачем квартирою.

Таким чином, права позивача не порушені, тому позов не може бути задоволений, оскільки його подано не з метою захисту порушеного права відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім цього, задоволення такого позову суперечило б меті цивільного судочинства, якою є захист порушених прав відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України.

Тим паче, що відповідач у цій справі не має у власності будь-якого іншого житла, що підтверджується повідомленням про відсутність записів про об'єкти нерухомого майна у власності Відповідача з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» на державу покладено обов'язок із запобігання бездомності і безпритульності.

Статтею 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» встановлено, що до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Позбавлення відповідача права на користування житла в умовах, коли вона не має у власності іншого житла, перетворить її на бездомну, що прямо суперечить усім можливим конституційним нормам положенням КЗПЛ та практиці ЄСПЛ.

А тому, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, згідно ст. 212 ЦПК України, приходить до висновку, що вказаний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позовів в повному обсязі.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України)

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. ( ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 64, 71,72,78 ЖК України, ст. 15 ЗаконуУкраїни "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко