Справа № 640/5110/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

24 липня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

03.04.2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати недійсним іпотечний договір, укладений між відповідачами, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4 15.12.2011 року та зареєстровано в реєстрі за №4009 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно накладену заборону відчуження нерухомого майна (номер запису про обтяження 13901260). В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 15.12.2011 року ОСОБА_2 у забезпечення своїх зобовязань за договором позики, уклав іпотечний договір з ОСОБА_3 Цей договір посвідчено ПН ХМНО ОСОБА_4 15.12.2011 року та зареєстровано в реєстрі за №4009. Відповідно до цього договору в іпотеку передано житловий будинок літ. «З-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, Журавлівська набережна, буд. №7. В звязку з укладенням договору, ПН ХМНО ОСОБА_4 накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна- вказаного житлового будинку літ. «З-1» до припинення договору іпотеки. Оскільки в іпотеку передано майно, власником якого є позивач, вказаним договором порушуються права позивача. Тому, позивач вважає, що укладений договір є недійсним. Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння №7 по Журавлівській набережній в м. Харкові від 03.09.1999 року, укладеного в простій письмовій формі між батьком позивача ОСОБА_5, який помер ще в 1969 році, та ОСОБА_6, продано будинок. На цей час це майно належало позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2001 року, виданого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 В подальшому за ОСОБА_6 рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31.05.2010 року визнано право власності на домоволодіння №7 по Журавлівській набережній в м. Харкові. Вказане рішення суду було скасоване, а позовна заява була залишена без розгляду. Таким чином, у ОСОБА_6 відсутнє право власності. 04.11.2010 року ОСОБА_6 продав спірне майно ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_4 16.11.2010 року ОСОБА_8 продав це майно відповідачу ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_4 Апеляційним судом Харківської області ухвалено рішення від 24.12.2013 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу та витребувано майно домоволодіння №7 по Журавлівській набережній в м. Харкові від ОСОБА_2. В подальшому стало відомо, що 15.12.2011 року ОСОБА_2 уклав іпотечний договір з ОСОБА_3, відповідно до якого було передано в іпотеку житловий будинок літ. «З-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, Журавлівська набережна, буд. №7. На дату укладення вказаного іпотечного договору власником майна був позивач, але вказаного договору він не укладав, що є підставою для недійсності договору. Також у звязку з посвідченням 15.12.2011 року іпотечного договору, нотаріусом було накладено заборону на нерухоме майно, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено відповідні відомості.

Представник позивача ОСОБА_9 в судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву, в якій просить слухати справу у свою відсутність, та проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило.

Суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Журавлівська набережна, буд. 7.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 31.05.2010 року, за ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок літ. «З-1» з сінями літ. «з», ганком літ. «з1», загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 35,4 кв.м., вбиральню літ. «Ж», погріб літ. «И», огорожу №1-5, розташовані по Журавлівській набережній, 7 в м. Харкові. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.02.2011 року вказане рішення суду було скасовано, та ухвалою суду від 04.10.2011 року справу за позовом ОСОБА_6 було залишено без розгляду.

04.11.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вказаний житловий будинок було продано останньому, який на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2010 року продав його відповідачу ОСОБА_2.

Позивач дізнавшись про вказані договори купівлі-продажу, звернувся до Київського районного суду з відповідним позовом, та результатами розгляду рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, та визнано договір купівлі-продажу домоволодіння №7 по Журавлівській набережній в м. Харкові від 03.03.1999 року-недійсним, та витребувано вказане домоволодіння від ОСОБА_2 та передано його позивачу.

15.12.2011 року між відповідачами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого було передано житловий будинок літ. «З-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, Журавлівська набережна, буд. 7 у порядку забезпечення зобовязань всіх вимог за договором позики укладеного між відповідачами. Вказаний договір було посвідчено ПН ХМНО ОСОБА_4, та зареєстр. в реєстрі за №4009. Крім того, ПН ХМНО на підставі ст. 73 ЗУ «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна, що належить ОСОБА_2 до припинення договору іпотеки.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання вказаного іпотечного договору недійсним, оскільки він є власником вказаного житлового будинку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням)

та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. (ч. ст. 583 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору іпотеки були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач ОСОБА_2 не мав право передавати вказаний будинок в іпотеку, оскільки він не був його власником, та ухвалою суду від 04.10.2011 року позов ОСОБА_6 про визнання права власності вже було залишено без розгляду, а тому суд вважає обгрунтованими вимоги позивача про визнання іпотечного договору від 15.12.2011 року укладений між відповідачами недійсним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч. ч. 8, 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якими встановлено обтяження, особи, в інтересах якої встановлене обтяження, уповноваженої ними особи. Державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 7 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, визначено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Державній реєстрації прав підлягає як виникнення, перехід, так і припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, зокрема іпотеки.

Ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає організаційну систему державної реєстрації прав, до якої суди загальної юрисдикції не відносяться. Зокрема це можуть бути державні реєстратори, нотаріуси тощо.

Суд, в даному випадку, не є таким органом і не наділений повноваженнями по внесенню відомостей щодо виключення записів про обтяження з Державного реєстру, а тому в задоволенні даної позовної вимоги суд відмовляє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати іпотечний договір від 15 грудня 2011 року, укладений між громадянином ОСОБА_10 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстрований в реєстрі за №4009 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп., тобто по 320 грн. 00 коп. з кожного.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий -