Номер справи 623/1164/17
Номер провадження 2/623/798/2017
РІШЕННЯ

іменем України

02 серпня 2017 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Одарюка М.П.

при секретарі: Зінькевич Л.О.

за участю судового розпорядника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі справу за позовом ОСОБА_2 до Вернопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, бюро технічної інвентаризації Ізюмського району про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-

В с т а н о в и в:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Вернопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, бюро технічної інвентаризації Ізюмського району про визнання права власності на спадкове майно. Зазначила, що 03 листопада 2016 року помер ОСОБА_3 Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, який розташований за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Вернопілля, вул. Миру,21. Дружина покійного ОСОБА_4, померла 07 жовтня 2016 року. Спадкоємцями покійного є його донька ОСОБА_5 та прийомна донька ОСОБА_2 ( позивачка по справі). Донька покійного, ОСОБА_5, відмовилась від спадщини на користь позивачки. Позивачка спадщину прийняла шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивачем не надані документи, які підтверджують родинні відносини із спадкодавцем ОСОБА_3

У зв'язку з цим позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок літ. « А-1» з тамбуром літ. « а», ганком літ. « а-1», сараєм літ. « Б», сараєм літ. « В», літньою кухнею літ. « Г» з тамбуром літ. «2», гаражем літ. « Д», погрібом літ. « Е», сараєм літ. « Ж», сараєм літ. « З», сараєм літ. « К», вбиральнею літ. « Л», навісом літ. « И», літнім душем літ. « М», погрібом літ. « Н», навісом літ. « О», навісом літ. « П», парканом № 1, воротами з хвірткою № 2, колодязем № 3, що розташовані за адресою : Харківська область, Ізюмський район, с. Вернопілля, вул. Миру,21, що залишився після смерті ОСОБА_3, померлого 03 листопада 2016 року.

Представник позивача, ОСОБА_6, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача, Вірнопільської сільської ради Ізюмського району Харківської області, надав суду письмову заяву про розгляд справи без присутності представника відповідача. Проти задоволення заяви не заперечують.

Відповідач, КП «Архітектурне бюро та бюро технічної інвентаризації Ізюмського району Харківської області», в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заперечень проти позову суду не надсилали.

Суд вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору, дослідивши представлені суду докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, прийшов до висновку про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного.

ОСОБА_3 помер 03 листопада 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с.15). Його дружина ОСОБА_4 померла 07 жовтня 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерті ( а.с.16).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок № 21 по вул. Миру, в с. Вернопілля, Ізюмського району Харківської області , що підтверджується копією дублікату свідоцтва про право власності від 22 грудня 1991 року ( а.с.8-9).

Згідно копії свідоцтва про народження батьками ОСОБА_7 ( російською мовою) є ОСОБА_8 ( російською мовою) ( а.с.12).

ОСОБА_9 09.03.1977 року уклала шлюб з ОСОБА_10 та їй присвоєно прізвище ОСОБА_10 ( а.с.13).

ОСОБА_8 ( російською мовою) 27.01.1970 року уклала шлюб з ОСОБА_11 ( російською мовою) та їй присвоєно прізвище ОСОБА_11 ( а.с.14).

ОСОБА_12, донька померлого ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчу заяву в якій відмовляється від спадщини на користь ОСОБА_2 ( позивачки по справі) ( ас.30).

Із копії довідки Вернопільської сільської ради Ізюмського району харківської області № 02-0/382 від 07.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 проживала, вела догляд та спільне господарство з 2011 року за гр. ОСОБА_3, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 по день його смерті 03.11.2016 року ( а.с.20).

Із копії спадкової справи вбачається , що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, який помер 03.11.2016 року до приватного нотаріуса звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_13

Померлий ОСОБА_3 20.06.2012 року склав заповіт, яким заповідав належну йому земельну ділянку площею 1,6600 га , кадастровий номер :04:000:0019 гр. ОСОБА_13

У відповідності до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.1, 4.14. пункту 4. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( із змінами), нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину обовязково перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. На підтвердження цього факту спадкоємці повинні надати відповідні документи.

Під час звернення позивачки ОСОБА_2 , до приватного нотаріуса було зясовано, що надані нею документи не можуть встановити факт родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_3

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Нотаріус керуючись ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підпунктом 4.2. пункту 4. глави 10 розділу II Порядку повідомив позивача, що видача свідоцтва про право на спадщину за законом може бути вчинено після надання нею необхідних документів, що є доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

На підставі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ч. 1, ч. 2 статті 328 ЦК України).

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника ні підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Увесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість визнання за позивачем, ОСОБА_2, право власності на житловий будинок № 21 по вул. Миру, в с. Вернопілля, Ізюмського району Харківської області, після смерті ОСОБА_3М, який помер 03.11.2016 року, яка є його прийомною донькою, проживала з ним разом більше 5 років, доглядала за ним.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації ( ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Керуючись статтями 10,11,209,212,214-215,218 ЦПК України, статтею 182,328,392 ЦК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1 право власності на житловий будинок № 21 по вул. Миру, с. Вернопілля Ізюмського району Харківської області літ. « А-1» з тамбуром літ. « а», ганком літ. « а-1», сараєм літ. « Б», сараєм літ. « В», літньою кухнею літ. « Г» з тамбуром літ. «2», гаражем літ. « Д», погрібом літ. « Е», сараєм літ. « Ж», сараєм літ. « З», сараєм літ. « К», вбиральнею літ. « Л», навісом літ. « И», літнім душем літ. « М», погрібом літ. « Н», навісом літ. « О», навісом літ. « П», парканом № 1, воротами з хвірткою № 2, колодязем № 3, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 03 листопада 2016 року.

Визнати таким, що втратило чинність свідоцтво про право власності на житловий будинок від 23 грудня 1991 року , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської районної ради від 22 січня 1991 року за № 22.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду М. П. Одарюк