Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнебудтандем" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання договору купівлі-продажу,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, представника відповідачки ОСОБА_1ОСОБА_4 та представника органу опіки та піклування-Зубової М.П., перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а

14.11.2016року ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання договору купівлі-продажу.

В обгрунтування позову вказує, що 30 червня 2007 року між ЗАТ "Рівнебудтандем", правонаступником якого є ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" та ОСОБА_6 було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза", загальною площею 268,8 кв.м., що знаходиться в м. Рівне, вул. Соборна, буд. № 1.

Відповідно до ОСОБА_7 з Державного реєстру правочинів №4217730 від 30.06.2007 року предметом правочину було приміщення кафе "Кобза" (І та II поверхи) літ. "А-4", адреса: Рівненська обл., м. Рівне, вулиця Соборна, будинок №1.

Згідно п. 3 договору, продаж було вчинено за 86000 грн., які покупець мав перерахувати на рахунок продавця до 31 грудня 2007 року.

На виконання вищезазначеної умови договору ОСОБА_6 перерахував на рахунок ЗАТ "Рівнебудтандем" авансові платежі в загальній сумі 50000 грн., що документально підтверджується випискою АТ "Укрсиббанк" за особовим рахунком 4400 від 28.04.2007 року (на суму 25 000 грн.) та випискою АТ "Укрсиббанк" за особовим рахунком 4400 від 30.05.2007 року (на суму 25 000 грн.).

В подальшому жодних платежів в рахунок виконання договору купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза" ОСОБА_6 на користь позивача не здійснювалося.

30 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер. ОСОБА_6 за життя, ні до 30 грудня 2007 року, ні до його смерті 30 квітня 2016 року так і не була сплачена договірна ціна за придбаний об'єкт нерухомого майна, тобто не виконано його зобов'язання згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Разом з тим, приміщення кафе "Кобза" з володіння ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" фактично не вибувало та у володіння ОСОБА_6 фактично не переходило. В тому числі, і у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не розрахувався з позивачем за придбання вищезгаданого приміщення кафе. Акт прийому-передачі приміщення кафе не складався.

З наведених підстав ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" просило розірвати договір купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза", загальною площею 268,8 кв.м., що знаходиться в м. Рівне, по вулиці Соборній, 1, посвідчений 30 червня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 4315.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2017 року розірвано договір купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза", загальною площею 268,8 кв.м., що знаходиться в м. Рівне, по вулиці Соборній, № 1, укладений 30 червня 2007 року між ЗАТ "Рівнебудтандем" та ОСОБА_6, посвідчений 30 червня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 4315. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необгрунтованість.

Вказує, що є помилковим висновок суду про те, що позивач ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" не пропустив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки дізнався про порушення свого права лише 5 травня 2016 року в день відкриття спадкової справи на майно померлого ОСОБА_6 і саме з цієї дати необхідно відраховувати строки позовної давності.

Згідно п. 3 договору купівлі-продажу, укладеного 30 червня 2007 року між ЗАТ "Рівнебудтандем" та ОСОБА_6, продаж приміщення кафе "Кобза" вчинено за 86000 грн., які покупець має перерахувати на рахунок продавця до 31 грудня 2007 року.

Таким чином, позовна давність за даним договором обчислюється з 1 січня 2008 року та закінчується 1 січня 2011 року.

З позовом до суду ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" звернулось у листопаді 2016 року та жодні об'єктивні підстави, що перешкоджали б позивачу, для звернення до суду в межах строку позовної давності у даній справі відсутні.

Зазначає, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

У відповідності до ч.2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Позивач визнає той факт, що покупець перерахував на його рахунок 50000 грн. на виконання договору купівлі-продажу, отже дана обставина не підлягає доказуванню.

Крім того, у 2007 році ОСОБА_6 перерахував для ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" 30000 грн. згідно квитанції №286 від 17 грудня 2007 року, а також 6000 грн. про перерахування яких відсутні первинні бухгалтерські документи.

Вважає, що оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення боргу включаються до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення боргу не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Позивач дізнався про смерть ОСОБА_6 померлого 30 квітня 2016 року, в день його смерті, оскільки директор ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" ОСОБА_8 є його батьком.

Однак, з моменту смерті ОСОБА_6 до моменту звернення ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" до суду пройшло понад шість місяців.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" відмовити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті за придбане кафе за договором купівлі-продажу, що є істотним порушенням його умов, у зв'язку із чим наявні підстави й для розірвання цього договору. Строк позовної давності не пропущений, оскільки договором купівлі-продажу не визначено його термін дії і його учасник має право на розірвання договору у будь-який час.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 був одним із співзасновників та співвласником ЗАТ "Рівнебудтандем".

Рішенням загальних зборів акціонерів ЗАТ "Рівнебудтандем" від 18.05.2007року погоджено продаж кафе-бару «Кобза» акціонеру ОСОБА_6В.(а.с.110 т.1)

30 червня 2007 року між ЗАТ "Рівнебудтандем", правонаступником якого є ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" та ОСОБА_6 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза", загальною площею 268,8 кв.м., що знаходиться в м. Рівне, вул. Соборній 1, означене за планом земельної ділянки під літерою "А-4".

Згідно п. 3 договору, продаж було вчинено за 86000 грн., які покупець мав перерахувати на рахунок продавця до 31 грудня 2007 року.

На виконання вищезазначеної умови договору ОСОБА_6 перерахував на рахунок ЗАТ "Рівнебудтандем" авансові платежі в загальній сумі 50000 грн., що позивачем не заперечується та підтверджується виписками АТ "Укрсиббанк" за особовим рахунком 4400 та копіями квитанцій від №7 від 28.04.2007 року на суму 25000 грн. та №1 від 30.05.2007 року на суму 25 000 грн.

Належні та допустимі докази здійснення ОСОБА_6 інших платежів в рахунок виконання договору купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза" в матеріалах справи відсутні.

15.07.2009 року ОСОБА_6 зареєстрував право власності на приміщення кафе «Кобза», розташованого за адресою: м.Рівне вул.Соборна,1.(а.с.12 т.1)

30 квітня 2016 року ОСОБА_6 помер. За життя ним заповіт не складався. Спадкоємцями за законом, що прийняли спадщину є: його мати - ОСОБА_2, дружина - ОСОБА_1 та малолітня донька - ОСОБА_3.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі № 6-149цс13, від 18 вересня 2013року у справі №6-75цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вказаних вимог судом першої інстанції не зазначено в чому полягає істотність порушення покупцем договору купівлі-продажу та наскільки продавець позбавився того, на що він розраховував, з огляду на те, що з 1 січня 2008року по день смерті ОСОБА_6В.(30.04.2016року) позивач не мав жодних претензій до нього, як покупця, фізичної особи щодо неналежного виконання умов договору, питання про розірвання договору не порушував, а звернувся до суду з цим позовом лише у листопаді 2016року до його спадкоємців.

Ні в своїй позовній заяві, ні в ході розгляду справи позивач не покликався на завдання порушенням договору реальної шкоди товариству чи упущеної вигоди, не вказує її розмір, не зазначає про істотну різницю між тим, на що вправі розраховувала сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Однак, сама по собі неповна оплата товару покупцем не є підставою для розірвання договору купівлі-продажу, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав, передбачених ст. 651 ЦК України для задоволення позову.

Покликання ОСОБА_1 на перерахування ОСОБА_6 у 2007 році для ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" коштів на виконання умов договору купівлі-продажу приміщення кафе "Кобза" в сумі 30000 грн. та 6000 грн., не заслуговують на увагу, оскільки в призначенні платежу квитанції №286 від 17 грудня 2007 року на суму 30000 грн. не вказано, що дані кошти сплачуються саме на виконання вказаного договору і такі кошти на рахунок товариства не поступили, а на підтвердження перерахування 6000 грн. доказів взагалі не надано.

Суд повинен надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із доводами позивача та висновком місцевого суду щодо строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно п.3 укладеного між позивачем та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу від 30 червня 2007 року, останній зобов'язувався перерахувати кошти в сумі 86000 грн. на рахунок продавця до 31 грудня 2007 року, однак в повному обсязі свої зобов'язання не виконав, то з наступного дня після настання вказаної дати позивач дізнався про порушення свого права.

Таким чином, строк позовної давності розпочався 1 січня 2008 року та закінчився 1 січня 2011 року.

З позовом в суд ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" звернулось лише 11 листопада 2016 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Покликання позивача на те, що в зв'язку з реструктуризацією боргу ОСОБА_6 без прив'язки у часі згідно протоколу засідання правління №44/10 від 10 березня 2010 року, про порушення свого права ОСОБА_5 "Рівнебудтандем" дізналось після відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів реструктуризації покупцем, як фізичною особою боргу позивачем не надано.

Також, безпідставними є доводи позивача щодо відсутності у договорі купівлі-продажу терміну його дії та можливість звернення з позовом про його розірвання у будь-який час його дії.

Разом з тим, оскільки апеляційний суд відмовляє у позові за безпідставністю позовних вимог, тому пропуск позовної давності, у даному випадку, не є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь ОСОБА_1, понесені нею при поданні апеляційної скарги витрати на оплату судового збору в розмір 1515 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 325 ЦПК України, ст.ст. 692, 651, 256, 261, 267 ЦК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2017 року скасувати.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнебудтандем" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання договору купівлі-продажу відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнебудтандем" на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на оплату судового збору в розмір 1515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_9

ОСОБА_10