Справа № 125/2157/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.,

з участю: представника позивача - адвоката Беліменко В.І.,

представника відповідача ОСОБА_2,

та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2012 року за договором купівлі-продажу позивач ОСОБА_3 стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок за цією ж адресою площею 0,1000 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будов та споруд і площею 0,1040 га - для ведення особистого селянського господарства. Навесні 2013 року відповідач, який володіє житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_2, розпочав будівництво паркану між своїм та позивача домогосподарствами. Комісією Барської міської ради від 07 травня 2013 року було встановлено, що паркан будується частково на земельній ділянці позивача.

Вважаючи, що такими діями відповідач порушив її право на вільне розпорядження своєю власністю, ОСОБА_3 08 серпня 2013 року звернулася до Барського районного суду з вимогою усунути перешкоди в користуванні власними земельними ділянками, зобов'язавши ОСОБА_4 перенести паркан між суміжними земельними ділянкам відповідно до державних актів (т. 1 а.с. 2-5).

Ухвалою Барського районного суду від 02 грудня 2013 року справу за підсудністю направлено до Мурованокуриловецького районного суду.

11 січня 2014 року справу прийнято до провадження в Мурованокуриловецький районний суд (т. 1 а.с. 71).

Позивач ОСОБА_3 у судові засідання не з'являлася. Її інтереси в суді на різних стадіях представляли: за довіреністю від 15 серпня 2012 року (т. 1 а.с. 8) Іванова Валентина Олексіївна, за договором про надання правової допомоги від 15 серпня 2012 року (т. 2 а.с. 28-30) адвокат Мацюк Олександр Іванович, за договором про надання правової допомоги від 10 травня 2017 року (т. 2 а.с. 165-166) адвокат Беліменко Вікторія Іванівна.

Представник позивача - адвокат Беліменко В.І. у судовому засіданні 26 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала та суду пояснила, що позивач у серпні 2012 року за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_1 з належними господарськими будовами і спорудами та відповідну земельну ділянку загальною площею 0,2040 га. Суміжним домоволодінням по АДРЕСА_2 володіє відповідач ОСОБА_4 Навесні 2013 року відповідач розпочав будівництво паркану між своїм та ОСОБА_3 домоволодіннями, не погодивши його зведення із суміжним співвласником. Було очевидним, що частина паркану зводиться на земельній ділянці позивача. Комісією Барської міської ради від 07 травня 2013 року було встановлено, що ширина земельної ділянки позивача менша, ніж має бути у відповідності із правовстановлюючими документами, відповідачу було запропоновано зупинити будівництво паркану, а позивачу - для вирішення спору звернутися до суду. В ході розгляду справи в суді висновком судової земельно-технічної експертизи стверджено факт порушення ОСОБА_4 при зведенні паркану меж земельної ділянки ОСОБА_3 Просила захистити права ОСОБА_3 як власника земельної ділянки, зобов'язавши ОСОБА_4 усунути перешкоди до користування земельною ділянкою шляхом перенесення паркану між її та відповідача земельними ділянками у відповідності з межами, визначеними правовстановлюючими документами. У разі задоволення позову, просила стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати на сплату судових зборів, залучення експертів та на участь адвокатів у судових засіданнях.

Відповідач у справі ОСОБА_4 поданий до нього позов не визнав, суду пояснив: У 2005 році він придбав домоволодіння по АДРЕСА_2. Оскільки межові знаки були видні нечітко (натягнута на бетонних або металевих стовпчиках сітка, частково дерев'яний паркан) він почав домовлятися із сусідом ОСОБА_8 про будівництво паркану. Останній погодився на знесення старого паркану і будівництво на його місці нового. Оскільки будувати він мав за власний рахунок, то ОСОБА_8 не заперечив, аби половина паркана розміщувалася і на його земельній ділянці і щоб цей паркан став їх спільною власністю з розрахунку 50% кожному. У 2010 році ОСОБА_8 помер. Спадкоємцем був син власника ОСОБА_7, який також не був проти, щоб частково будувати паркан тепер уже на його земельній ділянці. Будівництво паркану ним було розпочато у 2012 році і закінчив він його за три дні. Вважає, що, оскільки ОСОБА_3 купила домоволодіння з уже побудованим парканом, їй належить його 50 відсотків, а тому вона вправі сама розпоряджатися ним, а не вимагати від нього переносити її власність.

Представник відповідача ОСОБА_4, адвокат Піпко Андрій Миколайович у судовому засіданні 26 червня 2017 року поданий позивачем позов не визнав, вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, передчасними і незаконними та просить відмовити у їх задоволенні за наступних підстав: Визначальним є те, що у правовстановлюючих документах кожної із сторін як складову будинковолодіння зазначено паркан. Після придбання ОСОБА_4 будинку, враховуючи, що межові знаки стали невиразні і потребували відновлення, він, керуючись правилами добросусідства, домовився із сусідом ОСОБА_8, а потім і його спадкоємцем ОСОБА_7, що побудує паркан між їх земельними ділянками, який мав розміщатися порівну на суміжних земельних ділянках. На виконання такої домовленості будівництво паркану ОСОБА_4 розпочав у 2011 році, ще до того, як ОСОБА_3 придбала сусідню земельну ділянку. Відповідно до приписів ст. 375 ЦК України ? частина збудованого ОСОБА_4 паркану, яка розміщена на земельній ділянці ОСОБА_7, стала його власністю. А тому, оскільки ОСОБА_3 придбала домоволодіння до складу якого входила ? частина паркану між її та ОСОБА_4 земельними ділянками, зі своєю частиною паркану вона вправі робити, що забажає. Крім того, як доказ підставності звернення до суду з цим позовом ОСОБА_3 подала протокол комісії у складі директора Барської філії ПМП «Квантрон» та начальника відділу будівництва, архітектури та земельних відносин Барської міської ради розгляду її заяви від 07 травня 2013 року. Вважає, що дана комісія не відноситься до органів, що вирішують земельні спори, а тому такий протокол не є допустимим доказом. Наголошує про право особи звернутись до суду після звернення до органів місцевого самоврядування і прийняття ним відповідного рішення, оскільки такого рішення не було, а протокол не є кінцевим результатом вирішення справи, поданий позов є передчасним. Вважає, що позивач не довела порушення її прав та інтересів діями відповідача, які були вчиненні до моменту вступу ОСОБА_3 у власність суміжним домоволодінням, тому відсутні підстави для їх судового захисту, просить в позові відмовити.

За клопотаннями представника позивача Беліменко В.І. судом було допитано в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, а за клопотанням представника відповідача Піпко А.М. - ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_4.

Так, свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він із вересня 2012 року до 2014 рік проживав у будинку своєї тітки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1. Коли він вселявся, територія була огороджена натягнутою на стовпчики сіткою і дерев'яним парканом, в т.ч. зі сторони ОСОБА_4 Навесні 2013 року ОСОБА_4 розпочав будівництво, воно тривало біля трьох місяців.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що у 2012 році ОСОБА_3 попросила його провести до будинку воду, зробити вигрібну яму і паркан від вулиці. На той час у будинку жила не власниця, а її племінник ОСОБА_11 Зі сторони ОСОБА_4 не було паркану, був вільний прохід між сусідніми домоволодіннями. Приблизно і в кінці весни 2013 року ОСОБА_4 почав будувати паркан між своєю та ОСОБА_3 земельними ділянками. Було видно, що паркан частково будується на території ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що після смерті батька ОСОБА_8, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, він у грудні 2011 року закінчив переоформляти спадщину на будинок по АДРЕСА_1. Йому добре відомо, що за життя батько погодив із ОСОБА_4 будівництво нового паркану між їх будинками, який мав бути побудований порівну на земельних ділянках кожного. Після прийняття спадщини він, як новий власник, також не був проти того, щоб ОСОБА_4 саме таким чином будував паркан, про що ще у 2010 році дав усну згоду. Старий паркан ОСОБА_4 зняв ще у 2011 році і розпочав будівництво нового. При купівлі-продажу спадкового будинку ОСОБА_3 не запитувала про паркан.

Допитаний судом як свідок відповідач ОСОБА_4 пояснив суду, що будинок по АДРЕСА_2 він придбав у 2005 році. На той час його сусідами були з однієї сторони ОСОБА_8, з іншої - ОСОБА_13. Придбане домоволодіння розмежовувалося із сусідніми сіткою або дерев'яним парканом. Він домовився із сусідами, що побудує новий паркан, але при цьому займе порівну по 20 см своєї і сусідської земельної ділянки. Сусіди погодилися на таку пропозицію. Коли він почав будівництво паркана зі сторони ОСОБА_8, власником уже був його син ОСОБА_7. Він погодив будівництво паркану на тих же умовах, що і його батько. Будівництво ним було розпочато і закінчено у 2012 році. ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок, коли паркан уже був побудований і жодного разу не зверталась до нього із проханнями чи пропозиціями щодо паркану. Ще до придбання будинку до нього приходив зять ОСОБА_3, який погрожував розібрати паркан.

Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, суд прийшов до висновку що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

В цивільно-правовій доктрині право власності розглядається в об'єктивному і суб'єктивному розумінні. Право власності в об'єктивному розумінні - це сукупність правових норм, які встановлюють і охороняють належність матеріальних благ конкретним суб'єктам - власникам, у тому числі визначають підстави та умови виникнення і припинення в них цього права щодо цих благ. Такі правові норми у сукупності утворюють відповідний інститут права власності, норми якого містяться не лише в ЦК, а й у Конституції України, господарському, земельному, сімейному законодавстві тощо.

Право власності в суб'єктивному значенні - це передбачене й гарантоване законом право власника (фізичної чи юридичної особи, держави, територіальної громади) здійснювати володіння, користування та розпорядження щодо належного йому майна на свій розсуд, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 18 серпня 2012 року за договором купівлі-продажу придбала житловий будинок АДРЕСА_1 з належними господарськими будівлями і спорудами (т. 1 а.с. 9, 10) та земельні ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1040 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою (т. 1 а.с. 12-15, 16-19). Право власності на земельні ділянки, зокрема, стверджується державними актами серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3.

Відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 90-91). За цією ж адресою розміщені належні ОСОБА_4 на підставі державних актів, виданими Барською міською радою 27 липня 2006 року, серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 92, 93) земельних ділянок площею 0,1000 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд і площею 0,0426 га - для ведення особистого селянського господарства.

Станом на момент звернення до суду з цим позовом (08 серпня 2013 року) і на момент винесення цього рішення між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 останнім побудовано цегляний паркан довжиною 34,78 метра і шириною 0,38 метра, який займає 6,6 квадратних метра земельної ділянки ОСОБА_3

Отже, судом безспірно встановлено право власності сторін на суміжні земельні ділянки. Сторонами також не заперечується факт будівництва ОСОБА_4 на середині межі земельних ділянок двох домоволодінь цегляного паркану, половина ширини якого розташована на земельній ділянці ОСОБА_3

Спірною є правомірність розміщення відповідачем ОСОБА_4 цегляного паркану між земельними ділянками позивача та відповідача частково на земельній ділянці, що на даний час належить позивачу. Зокрема, позивач стверджує, що будівництво паркану ОСОБА_4 розпочав навесні 2013 року, не погодивши це будівництво з нею як із суміжним власником, а відповідач стверджує, що розпочав і закінчив будівництво навесні 2012 року, погодивши його зведення із тодішнім власником суміжного домоволодіння ОСОБА_7.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із доведеності обставин, наведених позивачем про порушення відповідачем її права власності, зокрема, права користування частиною належної їй на праві власності земельної ділянки.

Так, Конституція України визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України ). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (стаття 64 Конституції України).

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом положень ч.1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Відповідач ОСОБА_4 стверджує, що на момент купівлі позивачем будинку по АДРЕСА_1 (18.08.2012) паркан на межі з його будинковолодінням уже був побудований на підставі усної домовленості із попереднім суміжним власником ОСОБА_7, про що останнім для усунення будь-яких сумнівів щодо його згоди 26 травня 2013 року було надано відповідну розписку (т. 1 а.с. 94).

Суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази пояснення з цього приводу ОСОБА_4, свідка ОСОБА_7 та розписку (т. 1 а.с. 94). Вони, зокрема, спростовуються:

1)поясненнями в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які фактично з моменту придбання ОСОБА_3 будинку по АДРЕСА_1, тобто з вересня 2012 року, перший проживав у цьому будинку, а другий працював біля нього, а тому їм достеменно відомо, що спочатку домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не розділялися ніякими межовими знаками. Ці пояснення стверджуються і поясненнями свідка зі сторони відповідача ОСОБА_7, який заявив, що попередню огорожу у вигляді сітки ОСОБА_4 зняв у 2011 році. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заявили суду, що будівництво паркану ОСОБА_4 проводив навесні 2013 року.

2)протоколом розгляду заяви ОСОБА_3 від 07.05.2013, затвердженого заступником Барського міського голови 17.05.2013 року (т. 1 а.с. 20), яким, зокрема, ОСОБА_4 запропоновано призупинити роботи по встановленню паркана, що свідчить про те, що будівельні роботи по його встановленню велися в травні 2013 року. Заява ОСОБА_4 в судовому засіданні 26.06.2017, що в травні 2013 року він робив «затірку» на фундаменті, а не будівельні роботи, спростовується фототаблицею до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 лютого 2015 року (т. 2 а.с. 38-40), з якої вбачається, що фундамент паркану знаходиться практично на рівні землі і на ньому відсутні сліди «затірки».

3)ухвалою судді Барського районного суду від 08.08.2013 (т. 1. а.с. 23), яка доведена до відома ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 32) і ним не оскаржувалася. Цією ухвалою, зокрема, встановлено, що не дивлячись на попередження комісії Барської міської ради від 07.05.2013, ОСОБА_4 продовжував будівництво та облаштування паркану.

Заяви представників відповідача в судовому засіданні про те, що доказом, що ОСОБА_3 придбавала будинок з уже побудованим парканом між її та ОСОБА_4 земельними ділянками, є технічна документація на житловий будинок, в якому зазначено паркан, не відповідає встановленим судом обставинам з огляду на наступне:

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.08.2012 (т. 1 а.с. 9), до складу житлового будинку входив паркан з ворітьми та хвірткою. Поясненнями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 у цьому судовому засіданні стверджується, що цей паркан мав місце зі сторони дороги і у 2013-2014 роках замінений на бетонний.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 (т. 1 а.с. 90) вбачається, що складу домоволодіння ОСОБА_4 входить, крім іншого, паркан 1, паркан 2, хвіртка 3. Із цього ж свідоцтва вбачається, що воно видано взамін договору дарування від 05.11.2004, який міститься на аркуші 40 інвентарної справи до будинковолодіння АДРЕСА_2, і в якому також зазначено, що обдарований ОСОБА_4 отримує в дар, крім іншого, паркан 1, паркан 2, хвіртку 3. В інших документах інвентарної справи із 07 лютого 2011 року за будинковолодіння АДРЕСА_2 рахуються паркан 1 (штахетний), паркан 2 (металева сітка), хвіртка 3 (аркуші інвентарної справи14, зворот 24, зворот 25, зворот 28, 30,

Таким чином, відповідач не довів суду, що на момент реєстрації права власності 26 грудня 2012 року до складу його домоволодіння входив паркан по межі земельної ділянки від ОСОБА_3 А відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наведеними вище доказами сторона позивача довела, що паркан між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 зведено ОСОБА_4 навесні 2013 року.

Судом встановлено, що між користувачами суміжних земельних ділянок - сторонами у цій справі - існує спір щодо правомірності будівництва ОСОБА_4 огорожі поза межею, яка поділяє дані домоволодіння, на земельній ділянці ОСОБА_3

В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_4 не заперечував, що з моменту планування паркану між його та сусідською земельними ділянками, мав будувати його частину на земельній ділянці сусідів.

Крім того, факт такого будівництва сторона позивача довела в суді судовою земельно-технічною експертизою № 1/15 від 12.01.2017 (т. 2 а.с. 114-126). За її результатами встановлено, що частина паркану між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 площею 6,6 кв.м. знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3

Як зазначалося вище, Основним Законом України закріплено право володіння, користування і розпорядження своєю власністю і закріплено принцип непорушності права приватної власності (стаття 41 Конституції України). Здійснення права власності відбувається на власний розсуд власника з умовою не допускати дій, що суперечать закону чи порушують моральні засади суспільства (ст. 319 ЦК України).

Судом у цій справі встановлено, що ОСОБА_4 без погодження із ОСОБА_3 звів на 6,6 кв.м. її ж земельної ділянки свій паркан.

Так, за змістом ст. 91 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства. Зміст добросусідства закріплено у ст. 103 ЗК України, відповідно до якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 ст. 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до положень норм статей ст. 16, 370, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом зносу самовільної споруди за рахунок особи, яка збудувала та використовує цю споруду, у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суд вважає, що оскільки відповідач порушив право власності позивача на земельну ділянку, позивач правомірно заявила вимогу про захист цивільного права шляхом застосування способу, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України - відновлення становища, яке існувало до порушення права, зокрема перенесення паркану з її земельної ділянки у відповідності з межею суміжних земельних ділянок.

Таким чином, з огляду на принцип змагальності при доведенні суду своєї процесуальної позиції, враховуючи вимоги ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено, а стороною відповідача не спростовано неправомірність самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України), витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду (п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України), витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз (п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Матеріалами справи (квитанціями на а.с. 1 і 21 тому № 1 та а.с. 44 тому № 2) доведено, що на сплату судового збору за цим позовом позивач сплатила 351 гривню 20 копійок (114,70 грн за подання позову до суду + 114,70 грн за подання заяви про забезпечення позову + 121,80 грн за подання заяви про забезпечення доказів).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Частиною 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб (до 31.12.2016 - мінімальної заробітної плати), розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Повноваження і фах представників позивача, які брали участь у цій справі на різних її стадіях, адвокатів Іванової Валентини Олексіївни, Мацюка Олександра Івановича та Беліменко Вікторії Іванівни стверджуються відповідними довіреностями, договорами про надання правової допомоги чи витягами з них, свідоцтвами і ордерами (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 28-30, 165-166, 207-208, 215-217).

Квитанціями до прибуткового касового ордеру та квитанцією про оплату правової допомоги (т. 2 а.с. 206, 214, 219) доведено факт оплати позивачем послуг адвокатів. Загалом ОСОБА_3 сплатила 15100 гривень за отриману правову допомогу у цій справі.

Із розрахунків витраченого часу (т. 2 а.с. 205, 213, 220) вбачається, що до витрат на правову допомогу, які підлягають компенсації в цій справі адвокати Іванова В.О., Мацюк О.І. та Беліменко В.І. включили участь у судових засіданнях, опрацювання законодавчої бази, підготовку і подання процесуальних документів та на ознайомлення з матеріалами справи.

Представник відповідача адвокат Піпко Андрій Миколайович в судовому засіданні 26.06.2017 не погодився із наданими представником позивача адвокатом Беліменко В.І. документами на ствердження витрат на правову допомогу, вважає їх неналежними і недопустимими. Зокрема, зауважив, що на ствердження договору про надання правової допомоги з адвокатами Івановою В.О. та Беліменко В.І. надано лише витяги з договорів, в акті-прийому передачі послуг з адвокатом Мацюком О.І. відсутня дата, а інших адвокатів взагалі відсутній акт прийому-передачі. У зв'язку з цим просив відмовити у стягненні таких судових витрат.

При вирішенні питання про визначення розміру судових витрат на правову допомогу, суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, зокрема п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004. Європейський суд з прав людини при розгляді зазначених справ зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи законодавство про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу та практику ЄСПЛ, суд частково погоджується із позицією представника відповідача та вважає, що клопотання (т. 2 а.с. 204, 211, 218) про стягнення судових витрат на правову допомогу на загальну суму 15100 гривень підлягає до часткового задоволення в розмірі 10397 гривень 60 копійок.

При цьому суд враховує лише оплату правової допомоги в судових засіданнях.

Докази про зайнятість певний період в опрацюванні документів і законодавчої бази, в підготовці заяв і клопотань, ознайомленні з матеріалами справи, а також про вчинення цих дій як окремих процесуальних дій поза судовим засіданням позивач та її представники суду не надали, а, отже, всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підстави для вимог.

Крім того, суд враховує, що матеріалами цивільної справи, зокрема, журналами судових засідань доведено:

1)участь адвоката Іванової В.О. в трьох судових засіданнях (23 квітня, 26 травня та 10 червня 2014 року) впродовж трьох годин, а тому компенсації підлягає 1461 гривня 60 копійок (1218 грн (мінімальна зарплата у 2014 році) х 40% х 3 год = 1461,60 грн);

2)участь адвоката Мацюка О.І. в судовому засіданні 15 липня 2015 року впродовж п'яти годин (з 10-ої до 15-ої години), а тому компенсації підлягає 2436 гривень (1218 грн х 40% х 5 год = 2436 грн);

3)участь адвоката Беліменко В.І. одну годину в судовому засіданні 09 червня 2017 року, три години 26 червня 2017 року та шість годин 28 липня 2017 року, і за її участь компенсації підлягає вся сума гонорару, яку вона отримала від позивача - 6500 грн. (1684 грн (прожитковий мінімум на одну особу з 01.05.2017) х 40% х 10 год = 6736 грн).

Враховуючи, що представник позивача адвокат Беліменко В.І. документально довела витрати, пов'язані з переїздом в судові засідання з м. Вінниці до смт Муровані Курилівці (т. 2 а.с. 221, 246), документи узгоджуються із датами судових засідань, вони також підлягають компенсації на загальну суму 1588 гривень 70 копійок. Одночасно, щодо клопотання адвоката Іванової В.О. про компенсацію таких витрат (т. 2 а.с. 209, 210), суд вважає за правильне задовольнити його частково в сумі 372 гривні 95 копійок щодо витрат по переїзду 23 квітня 2014 року в судове засідання з м. Бар в смт Муровані Курилівці, а у стягненні витрат за чеком від 13 травня 2014 на суму 367 гривень 94 копійки слід відмовити, оскільки такі витрати не обґрунтовуються необхідністю явки до суду (судове засідання було призначено на 15.05.2014, однак було відкладено за клопотанням адвоката Іванової В.О. у зв'язку з неможливістю явки до суду).

Довідкою про вартість експертних послуг (т. 2 а.с. 59) та квитанцією про оплату судової експертизи (т. 2 а.с. 222) позивач та її представник довели, що ОСОБА_3 понесла 7854 гривні витрат на оплату судової земельно-технічної експертизи, які підлягають повній компенсації з відповідача.

Загалом на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 20564 гривні 45 копійок судових витрат (351,20 грн витрати на оплату судового збору + 10397,60 грн. витрати на правову допомогу + 1961,65 грн витрат на переїзд представників позивача до суду + 7854 грн витрат на оплату проведення судової експертизи = 20564,45 грн).

Керуючись ст.ст. 41, 55, 64 Конституції України, ст.ст. 79, 103, 106, 108, 120, 152 ЗК України, ст.ст. 13, 15, 16, 321, 370, 391, 415 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 3, 4, 10, 58, 59, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. Зобов'язати ОСОБА_4 усунутиперешкоди в користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 Вінницької області, шляхом перенесення збудованого ним паркану між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 у відповідності з межами, визначеними державними актамисерії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, виданими Барською міською радою 30 грудня 2005 року.

Стягнути з ОСОБА_4 (ід. № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 20564 (двадцять тисяч п'ятсот шістдесят чотири) гривні 45 копійок.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ____________