Провадження № 22-ц/780/3477/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 47 19.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Сліпченка О.І.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей (орган опіки та піклування) Бориспільської міської ради Київської області, про зобов'язання не чинити перешкод батьку у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способів участі у вихованні дітей, заборони виїзду за кордон без згоди батька, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей (орган опіки та піклування) Бориспільської міської ради Київської області, про надання дозволу на виїзд за межі країни на постійне місце проживання, визначення регламенту зустрічей батька з дітьми, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем було розірвано шлюб в травні 2016 року. Від шлюбу мають двох спільних дітей, а саме: ОСОБА_4 2006 року народження та ОСОБА_5, 2008 року народження, які проживають з відповідачем. На сьогоднішній день, відповідач ОСОБА_3 часто від'їжджає за кордон та не буває дома по декілька тижнів, діти в цей час знаходяться з бабусею, яка в свою чергу не справляється з доглядом за ними. Незважаючи на рішення служби у справах дітей про участь його у вихованні малолітніх дітей, відповідач перешкоджає йому у спілкуванні та вихованні дітей. Дане рішення відповідач ігнорує, таким чином порушує його права як батька та права дітей.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у спілкуванні з його дітьми, визначити способи його участі в житті дітей, а саме: систематично бачитись з дітьми; можливість спільного відпочинку; можливість спільно відвідувати гуртки з дітьми та визначити постійне місце проживання дітей м. Бориспіль.

07 березня 2017 року позивач ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву про усунення перешкод щодо участі та вільному спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо, в якій просить суд зобов'язати відповідача ОСОБА_3 не перешкоджати йому у вихованні та вільному спілкуванні з його дітьми, визначити наступні способи його участі у вихованні дітей, особисте спілкування: кожен понеділок та четвер з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., перша, третя субота з 13 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.; та друга, четверта неділя з 12 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., або в інші дні за домовленістю.

17 березня 2017 року ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просить суд зобов'язати відповідача ОСОБА_3 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дітьми, визначити наступні способи його участі у вихованні дітей, особисте спілкування: кожен понеділок та четвер з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., перша, третя субота з 13 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.; та друга, четверта неділя з 12 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., або в інші дні за домовленістю; заборонити перетинання державного кордону України його неповнолітнім дітям без його згоди, як батька.

Зміну позовних вимог мотивував тим, що він дізнався про наміри відповідача вивезти дітей за кордон на постійне місце проживання. Оскільки він не є громадянином України, то відповідно до п. 4 Правил перетину державного кордону, затверджених постановою кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня1995 року, не потрібна його згода на перетин дітьми кордону України. Саме цим він обґрунтовував свою вимогу про заборону перетинання державного кордону України його дітьми без його згоди.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву яку обґрунтовує тим, що починаючи з березня 2015 року, вона виховувала дітей самостійно, без присутності позивача, за допомогою своєї матері, яка проживає разом з нею та дітьми. Позивач практично повністю матеріально забезпечує своїх дітей. Для дітей створені належні умови для проживання, розвитку та виховання. Санітарно-гігієнічні умови задовільні.

20 січня 2017 року вона та громадянин Норвегії ОСОБА_10 уклали шлюб у Норвегії. У неї та дітей з ОСОБА_10 склались дуже теплі, сімейні стосунки, які ґрунтуються на взаєморозумінні, любові та повазі. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 дуже прив'язалися до її теперішнього чоловіка, оскільки він під час їхніх зустрічей приділяє їм дуже багато уваги, дарує подарунки, займається з ними спортом, та іншими способами їх розвиває у фізичному та духовному плані. Їхня нова сім'я має можливість та бажання матеріально забезпечувати, виховувати та любити її малолітніх дітей. У зв'язку з нещодавнім укладенням шлюбу, вона виявляє бажання проживати разом з чоловіком та своїми дітьми у Норвегії. Перебування дітей та їхнє проживання цілою сім'єю у Норвегії, як найкраще забезпечить інтереси дітей, оскільки у Норвегії їх чекає великий просторий житловий будинок, земельна ділянка, європейська освіта та інші умови, які зумовлюють комфортне, щасливе дитинство.

У зв'язку з вищевикладеним відповідач просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з нею за адресою: АДРЕСА_1, надати дозвіл на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, в Норвегію з матір'ю; визначити регламент зустрічей батька з дітьми, наступним чином: 2 тижні на рік в літку; 1 тиждень на рік взимку; 1 тиждень на рік навесні; 1 тиждень на рік восени.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні батька з дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визначені дні та період спілкування ОСОБА_2 з дітьми: кожен понеділок та четвер з 16.00 до 19.00 год.; перша та третя субота місяця з 13.00 до 19.00 год.; друга та четверта неділя з 12.00 год. до 19.00 год., та інші дні за домовленістю між батьками.

Встановлений графік спілкування батька з дітьми та участі у їх вихованні діє до моменту виїзду дітей за кордон до місця проживання матері в Норвегії.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю ОСОБА_3 .

Надано дозвіл на виїзд дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за кордон до Норвегії з матір'ю ОСОБА_3, без згоди батька ОСОБА_2 .

Зобов'язано ОСОБА_3 забезпечити участь батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, на території Норвегії у відповідності до законодавства країни перебування.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначав, що суд встановивши графік побачення батька з дітьми і обмеживши цей час до дня виїзду відповідача із дітьми до Норвегії, тим самим не відновив порушені права позивача. Суд безпідставно визначив таку умову. Не врахував, що в разі фактичного (а не ймовірного) зміни місця проживання, відповідач не позбавлена права звертатися про зміну регламенту чи графіку участі батька у вихованні дитини.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що сам по собі факт заміжжя відповідача та громадянина Норвегії не підтверджує її працевлаштування та отримання доходу в цій країні. Відповідачем не представлено жодного доказу, що такий виїзд за межі України не суперечитиме їх інтересам.

Також суд першої інстанції всупереч нормам законодавства України надав відповідачці абсолютний дозвіл на виїзд дітей у супроводі матері без згоди батька до Норвегії, не зазначивши час такого виїзду та обов»язку матері повернути дітей до країни постійного місця проживання для забезпечення батьківського піклування.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон до Новергії і в цій частині ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Виключити із резолютивної частини абзац 4 наступного змісту:

« встановлений графік спілкування батька з дітьми на участі у їх вихованні діє до моменту виїзду дітей за кордон до місця проживання матері в Норвегії.

В решті просить рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб .

Сторони мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.4-5).

Згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.6).

Після розірвання шлюбу, малолітні діти залишилися проживати разом з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Батько дітей громадянин Нігерії ОСОБА_2 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року, стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на малолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 04 лютого 2016 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.70).

Відповідно до акта обстеження житлово - побутових умов громадянки ОСОБА_3 та двох малолітніх дітей Закаріях ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 встановлено, що у відповідності до вищевказаного акту, для дітей створені належні умови для проживання, розвитку та виховання. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. ОСОБА_3 та малолітні діти займають окрему кімнату, де є окремі ліжка для дітей, шафа для одягу, письмовий стіл та іграшки (а.с.72).

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 28 березня 2016 року № 189 визначено громадянину ОСОБА_2 такий порядок спілкування із його малолітніми дітьми ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5: кожен вівторок та четвер з 17.00 до 19.00 год.; перша, третя субота з 15.00 до 19.00 та друга, четверта неділя 12.00 до 19.00 або в інші дні за домовленістю сторін (а.с.68).

24 травня 2016 року виконавчий комітет Бориспільської міської ради Київської області ухвалив рішення за № 359, яким визначив місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, разом з їх матір'ю ОСОБА_3 (а.с.67).

Згідно довідки від 31 жовтня 2015 року № 31-10/15_1 вбачається, що ОСОБА_3 працювала з корпорацією «KSV CONSULTING INC.», Канада, Торонто з 01 травня 2015 року по 31 жовтня 2015 року за договором про надання послуг і надавала послуги консультанта (а.с.74).

20 січня 2017 року ОСОБА_3 та громадянин Норвегії ОСОБА_10 уклали шлюб у Норвегії, місто Гаугесун, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, призначеним Хаугаландським районним судом (а.с.80).

Відповідно до заяви від 12 лютого 2017 року чоловік ОСОБА_3, - ОСОБА_8 виявив своє бажання як найшвидше жити в Норвегії задля створення щасливої родини з дружиною ОСОБА_3 та її дітьми, відповідність всіх умов для безпечного рівня життя для своєї дружини та її дітей в його домі, гарантує економічне забезпечення, освіту та виховання дітей, володіння сімейним полісом страхування, який покриває всю сімю, включаючи дружину та її дітей (а.с.82).

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування питання щодо розв'язання спору по визначенню процесу виховання дітей та можливості виїзду дітей за кордон від 25.04.2017 року № 227, розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини від 04.04.2017 за участі обох батьків. При розгляді цього питання батько заперечував виїзд дітей за кордон разом із матір'ю, яка вступила в шлюб з громадянином іноземної держави, при цьому, не виявив бажання забрати до себе на виховання дітей.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не оспорює місця проживання дітей з матір'ю, і не зазначив про намір визначити місце проживання дітей з батьком.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

ОСОБА_2 не виявив бажання на проживання дітей з ним, надані позивачем докази на підтвердження свого матеріального становища, що досліджені судом, та особисті його пояснення свідчать про його скрутне матеріальне становище, відсутність постійного заробітку, місця роботи та доходу. З цього приводу та за відсутності достатнього заробітку, він сплачує аліменти не в повному розмірі (1000 грн. на двох дітей на місяць), та має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, зважаючи на їх сплату не в повному обсязі за рішенням суду.

Враховуючи наведені обставини, суд надав перевагу матеріальному забезпеченню дітей та можливості покращення їх становища у зв'язку з переїздом матері ОСОБА_3 до Норвегії та наявністю достатніх доказів щодо їх подальшого влаштування та забезпечення. При цьому суд врахував, що чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_8 ОСОБА_7 приймає активну участь у забезпеченні нової родини, і приймав участь в розгляді спірних питань під час розгляду їх на засіданні органу опіки та піклування Бориспільської міської ради, що підтвердили учасники провадження в судовому засіданні.

Таким чином, суд надає перевагу покращенню матеріального становища родини та малолітніх дітей внаслідок їх можливого переїзду до Норвегії на постійне проживання.

Суд також звертав увагу на те, що позивач ОСОБА_2 є громадянином Нігерії, а тому законодавчі обмеження та обов'язковість умови щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон відсутня. В той же час, з урахуванням викладених у рішенні суду норм міжнародного права, зважаючи на те, що останній є батьком таких дітей, суд вважає за доцільне такий дозвіл надати.

Оскільки у позивача ОСОБА_3 є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України на постійне місце проживання, враховуючи інтереси малолітніх дітей, які перебувають на вихованні та утриманні матері, суд прийшов до висновку про доцільність задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька.

У зв'язку з цим суд вважав доцільним встановити зобов'язання ОСОБА_3, забезпечити участь батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_7, та ОСОБА_5 у відповідності до законодавства країни подальшого перебування.

При цьому до моменту виїзду ОСОБА_3 з малолітніми дітьми за кордон, визначений графік спілкування батька з дітьми та участі у їх вихованні, підлягає виконанню, а ОСОБА_3 зобов'язана з цього приводу не чинити перешкод ОСОБА_2.

Також суд, враховуючи посилання ОСОБА_2 на правові позиції Верховного Суду України з цього приводу, а саме постанову ВС України від 12.04.2017 року (справа №6-15цс17), зазначає про відступ від такої правової позиції, зважаючи на доцільність та пріоритет інтересів дітей в їхньому забезпеченні та житті, відсутність заборони виїзду за кордон дітей - громадян України, без згоди батька, який є іноземцем, відсутність у останнього (ОСОБА_2) достатніх можливостей забезпечення на належному рівні інтересів дітей та їх виховання.

При цьому суд звертав увагу на необхідність та зобов'язання ОСОБА_3, як матері дитини, здійснити забезпечення прав батька ОСОБА_2 на території нового місця проживання в Норвегії. Також, суд враховує, що адреса нового можливого проживання відома і визначена, як: АДРЕСА_4.

Зважаючи на викладене та встановлені судом обставини, у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд відмовив за відсутністю правових підстав, враховуючи інтереси дітей.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, які були підтверджені доказами.

Стаття 153 СК України закріпляє право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси.

Відповідно до ст. 141 СК України, - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року - та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 3 зазначеної Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частинами 1, 2 ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага з матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Суд першої інстанції правильно застосував наведені норми матеріального права і обґрунтовано виходив з того, що даний спір стосується не тільки прав і обов»язків батьків, а в першу чергу інтересів дітей.

Суд обґрунтовано виходив з того, що діти після розлучення батьків мають проживати з одним із них, а інший із батьків має право на спілкування з дітьми і їх виховання. Суд зазначив, що місце проживання дітей визначено із матір»ю і позивач проти цього не заперечував. Позивач не ставив питання про визначення місця проживання дітей із ним.

Таким чином, вирішуючи позов в частині надання дозволу на виїзд дітей на постійне місце проживання у Норвегію, суд виходив з того, що їх матір змінює своє місце проживання, а тому діти також мають слідувати за матір»ю.

Позивач, заперечуючи проти вивезення дітей на постійне місце проживання до Норвегії, разом із тим не вказує на підставі якого нормативно-правового акту суд має право заборонити відповідачу змінити своє місце проживання і забрати із собою дітей. Позивач не зазначає, яким чином має бути вирішена доля дітей у разі виїзду їх матері на постійне місце проживання до іншої країни і відсутності дозволу на виїзд разом із нею її дітей.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Частиною 3 статті 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідач має право обрати для свого проживання іншу країну. Разом із тим, для того, щоб разом із собою вивезти дітей, вона має отримати згоду їх батька, який таку згоду не надає. За наявності таких обставин. суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що зустрічний позов підлягає задоволенню в частині надання дозволу на вивезення дітей.

Посилання позивача на те, що суд не вказав періоду, на який вивозяться діти та обов»язковість їх повернення до України є безпідставними, оскільки діти виїзжають не тимчасово, а на постійне місце проживання, а тому суд не міг вказати строк їх повернення до України.

Посилання позивача на те, що відповідач не має постійного джерела доходів в іншій країні, а тому не може вивезти туди дітей суд правильно відхилив. Суд послався на те, що чоловік відповідача бере на себе зобов»язання повністю утримувати її і дітей, оплачувати страховки.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідач надала суду докази того, що чоловік їй постійно робить грошові перекази в Україну, які вона витрачає на себе і дітей.

Також відповідач надавала суду апеляційної інстанції письмові докази того, що діти зараховані в школу в Норвегії і заняття починаються з 17 серпня, а також докази того, що діти вже були застраховані чоловіком відповідача. Однак ці докази не були залучення до матеріалів справи, оскільки перевід їх на українську мову не був нотаріально посвідченим.

Судова колегія також погоджується із судом в тому, що суд встановив графік участі батька у вихованні дітей на період до виїзду дітей за кордон на постійне місце проживання. Враховуючи ті обставини, що діти мають виїхати за кордон протягом одного-двох місяців з врахуванням початку навчального року у школах Норвегії, відсутня доцільність встановлювати необмежений строком графік зустрічей батька з дітьми. При цьому суд не може погодитись із доводами позивача про те, що ОСОБА_3, виїхавши за кордон, має знову звертатись до суду із заявою про зміну такого графіка. Суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні, що в подальшому порядок зустрічей батька з дітьми і участь його у їх вихованні буде визначатись уповноваженими органами країни, в якій діти будуть проживати.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами 1-3 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія, керуючись ст.. 303 ЦПК України переглядала рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги, а саме в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання і обмеження строку застосування графіку зустрічей батька з дітьми датою виїзду дітей за кордон. В іншій частині рішення суду не оскаржувалось, а тому судовою колегією не переглядалось.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини, що мають значення для справи на підставі оцінки усіх наданих сторонами доказів у їх сукупності та взаємозв»язку, правильно визначив правовідносини, які склались між сторонами і застосував норми матеріального права при цьому не порушуючи норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2017 року в даній справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за кордон до Норвегії з матір'ю ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_10, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1), без згоди батька ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_11, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2)., а також в частині, що встановлений графік спілкування батька з дітьми та участі у їх вихованні діє до моменту виїзду дітей за кордон до місця проживання матері в Норвегії залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції судовою колегією не переглядалось.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: