Провадження № 2/761/1671/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання майна особистою приватною власністю.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.11.2000 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування в шлюбі з відповідачем, позивач за власні кошти придбав на своє ім'я наступне майно: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.08.2013 року, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 2І.02.2008 року. 13.10.2014 року на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб було розірвано. Зазначив, що під час придбання спірних квартир сторони разом не проживали, спільне господарство не вели, але не дійшли згоди щодо поділу спірних квартир. За час окремого проживання, у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у сторін були різні джерела доходів. У зв'язку із тим, що спірні квартири були придбані позивачем за кошти, які були ним особисто зароблені за час окремого проживання з відповідачем у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому дані квартири є його особистою приватною власністю, з чим відповідач не погоджується.

Тому, позивач просив суд визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, особистою приватною власністю ОСОБА_1; визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, особистою приватною власністю ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 25 листопада 2000 року, що підтверджується копією рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.10.2014 року (а.с. 8).

Відповідно Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.10.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8).

За час перебування в шлюбі сторонами було придбано: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.08.2013 року, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 2І.02.2008 року (а.с. 5-7).

Згідно Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2016 року за позивачем та відповідачем визнано право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 за кожним.

При розгляді вказаної справи судом було встановлено, що вказане майно, було придбане на ім'я позивача під час шлюбу, а шлюбні відносини між позивачем та відповідачем на час придбання вказаного нерухомого майна не були припинені і режиму роздільного проживання встановлено не було, то воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 3 статті 61 ЦПК України).

Як підставу своїх вимог позивач вказує на те, що вищезазначені квартири ним було придбано за особисті кошти. При цьому, позивач посилається на те, що вони з відповідачем хоча і перебували в шлюбі, але разом не проживали та спільного господарства не вели.

Вищезазначене спростовується наступним.

Відповідно свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5, батьками яких є сторони по справі (а.с. 52-54).

Також, як вбачається з копії позовної заяви позивача про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дітей від 26.05.2016 року, позивачем особисто зазначено, що під час шлюбу позивач та відповідач проживали у м. Миколаєві, у зв'язку з особливостями роботи позивача, він два рази на тиждень їздив та продовжує їздити у командирову до Києва (а.с. 49).

Тобто, позивачем не доведено той факт, що він з відповідачем проживали окремо під час придбання квартир, а навпаки підтверджується їх сумісне проживання народженням дітей, які відповідно до проведеної експертизи ДНК №F14977-15 являються спільними дітьми сторін (а.с. 58-66), викладеними позивачем поясненнями в позовній заяві про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дітей від 26.05.2016 року, тобто квартири придбані позивачем під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю.

У відповідності до вимог п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно до положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам та враховуючи те, що позивачем не було доведено жодними належними і допустимими доказами факт придбання за особисті кошти квартир за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 під час перебування у шлюбі із відповідачем, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, то суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 10, 27, 31, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 21, 60, 63, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя