РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/394/17

Провадження № 2/700/238/17

27 липня 2017 рокуЛисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого - судді Яценко Г.М.,

при секретарі Кравець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу № 700/394/17 за позовом ОСОБА_1 до Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у 1998 році він працював в СТОВ «Ріпківське» і отримав у користування 1/2 житлового будинку в с. Ріпки по вул. Дружби 13/4.

В 2008 році СТОВ «Ріпківське» було визнано банкрутом та призначена ліквідаційна процедура. Відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» житловий фонд підприємства повинен був бути переданий сільській раді. Але умови цього Закону не були виконані.

З 1998 року позивач з своєю родиною проживають у даному будинку по даний час. Проте, будь-які правовстановлюючі документи на будинок не видавались, а сам будинок на баланс сільської ради не передавався, а товариство ліквідоване. Оскільки позивач добросовісно заволодів майном та відкрито володіє ним більше десяти років, просить визнати право власності на будинок з надвірними спорудами за набувальною давністю.

У судове засідання позивач не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач позов визнав, представника в судове засідання не направив, у листі про визнання позову просив розглянути справу без їх участі.

Розглянувши матеріали справи суд вважає, що заявлений позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частино 3 ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно довідки сільської ради від 25 лютого 2017 року №238 позивач з дружиною ОСОБА_2 з 1998 року і по даний час проживає в будинку в с. Ріпки по вул. Дружби 13/4.

З довідок сільської ради від 25 квітня 2017 року №238 вбачається, що житловий будинок в с. Ріпки по вул. Дружби, 13/4 на баланс Ріпківської сільської ради не передавався.

Згідно ст.344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно дост. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

У Конституції Українизакріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41).

Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним».

Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема вст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

Відповідно дост.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що мають юридичне значення і підлягають доведенню.

З аналізу ст. 344 ЦК Українивбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За змістом розяснень пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

З огляду на вище викладене суд дійшов висновку, що позивачем відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Таким чином слід зазначити, що позивачем не надано доказів та обставини, на які посилається позивач в позовній заяві не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Відтак, позивач не довів що він добросовісно володіє будинком більше десяти років, оскільки в матеріалах справи є платіжки за спожиту електроенергію інших доказів які б підтверджували, що позивач безперервно володіє даним майном у матеріалах справи відсутні, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання права власності саме за набувальною давністю на будинок.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 1278 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ріпківської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Черкаської області через Лисянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Г.М. Яценко