АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Пікуль А.А.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Гарант» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

Справа № 755/326/17
Апеляційне провадження: №22-ц/796/7851/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у грудні 2016р. КС «Гарант» звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №107/14 від 14 серпня 2014р. у розмірі 26 446грн. 27коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 14 серпня 2014р. з членом кредитної спілки ОСОБА_1 був укладений договір №107/14, за яким позичальник на умовах щомісячного погашення кредиту та сплати процентів за користування ним в строк, визначений графіком розрахунків, отримала кредит в сумі 30 000грн. строком на 12 місяців.

14 серпня 2014р. з відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 були укладені договори поруки №114/14 та №114/1/14, за умовами яких останні поручилися перед кредитною спілкою в тому, що у разі порушення свого зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту та процентів за користування кредитом, вони по вимозі кредитної спілки повернуть всю суму заборгованості по кредиту та сплатять проценти в повному обсязі за позичальника.

Позивач стверджував, що неодноразові звернення і прохання до відповідачів виконати свої зобов'язання перед кредитною спілкою залишилися без реагування, відповідачі не бажають у добровільному порядку погасити заборгованість по кредитному договору, яка станом на 27 липня 2016р. становить 26 446грн. 27коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Гарант» заборгованість за кредитним договором № 107/14 від 14 серпня 2014р. у розмірі 26 446грн. 27коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Гарант» заборгованість за кредитним договором № 107/14 від 14 серпня 2014р. у розмірі 26 446грн. 27коп. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів судовий збір у розмірі по 459грн. 33 коп. з кожного.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 відмовити повністю, а судові витрати покласти на позивача.

- 2 -

Відповідач посилається на неповне з'ясування судом всіх фактичних обставин справи, оскільки позивачем кредитні кошти не були надані їй у готівковій формі, як це було передбачено договором, а були використані для погашення кредиту інших осіб, у зв'язку з чим вона жодним чином не могла ними володіти, використати або розпорядитися на свій розсуд при їх видачі, з чого слідує, що позивачем договір позики виконаний не був, проте суд не надав їй можливості довести факт ненадання коштів у позику.

Відповідач стверджує, що судом не було витребувано копії всіх касових документів за 14 серпня 2014р. та не було викликано як свідків осіб, що вносили готівку в касу КС «Гарант» в той день, та свідка ОСОБА_7, яка видавала, а також отримувала готівкові кошти в той же день.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 74 ЦПК України, двічі у судове засідання не з'явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 14 серпня 2014р. між Кредитною спілкою «Гарант» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 107/14, за умовами якого кредитор зобов'язався надати грошові кошти позичальнику у сумі 30 000грн. строком до 14 серпня 2015р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 45 відсотків річних.

Також сторони договору погодили графік розрахунків повернення позичальником кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

14 серпня 2014р. між Кредитною спілкою «Гарант» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені окремі договору поруки, за якими поручителі поручилися перед кредитором за виконання обов'язку ОСОБА_1 щодо повернення кредиту та сплати процентів, нарахованих за користування кредиту.

Згідно видаткового касового ордеру від 14 серпня 2014р. ОСОБА_1 було отримано 30 000грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 26 446грн. 27коп., яка складається із неповерненого тілу кредиту.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконав свої зобов'язання по поверненню кредиту, у зв'язку із чим наявна заборгованість, яка підлягає стягненню у примусовому порядку з позичальника та поручителів, які несуть солідарну відповідальність із позичальником.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним

- 3 -

чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позичальник свої зобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку, наданого позивачем, складається із заборгованості за кредитом у сумі 26 446грн. 27коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частина 2 даної норми визначає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 1.2. договорів поруки, які були укладені з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поручитель несе солідарну відповідальність за основним договором з боржником.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що поручителі повинні солідарно з позичальником сплатити існуючу заборгованість за кредитним договором.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона грошових коштів за кредитним договором не отримувала, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

З наданого суду першої інстанції видаткового касового ордеру від 14 серпня 2014р. ОСОБА_1 було отримано 30 000грн. Свій підпис у вказаному касовому ордері відповідач не заперечувала. Крім того, відповідач визнала, що з приводу не отримання грошових коштів 14 серпня 2014р. вона у письмовому вигляді не зверталася ні до голови кредитної спілки, ні до правоохоронних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідач ОСОБА_1 не оспорювала укладений нею кредитний договір з приводу неотримання грошових коштів та не заявляла, що він був укладений під впливом обману чи насильства з боку кредитної спілки або під впливом тяжких обставин.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона уклала кредитний договір на прохання ОСОБА_3, яка і розпорядилася отриманими грошовими коштами, що остання не заперечувала, не може бути підставою для звільнення ОСОБА_1 від обов'язку повернути грошові кошти кредитній спілці, так як відповідач свідомо та без примусу уклала кредитний договір, та на власний розсуд розпорядилася кредитним коштами, зокрема, надала їх у

- 4 -

розпорядження ОСОБА_3, що не заборонено нормами матеріального права, але не є підставою для неповернення нею отриманих грошових коштів.

Крім того, під час судового розгляду було встановлено та відповідачем підтверджено, що протягом вересня-листопада 2014р. ОСОБА_1 сплачувала щомісячні внески на погашення кредиту та сплату процентів, а 30 липня 2015р. сплатила заборгованість за процентами у сумі 8 404грн. 22коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитна спілка безпідставно не перевела борг на ОСОБА_3, яка зверталася із такою заявою до кредитної спілки, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1, оскільки згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, кредитна спілка не може бути примушена до укладення будь-якого договору. Крім того, представник позивача під час апеляційного розгляду пояснила, що ОСОБА_3 не є членом кредитної спілки, а тому з нею не може бути укладений договір про переведення боргу за кредитним договором.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції безпідставно не допитав у якості свідка ОСОБА_7, яка працювала бухгалтером на час укладення кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції двічі направляв судові повістки на адресу зазначеного свідка, проте, вони поверталися без вручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання, тому підстав для застосування приводу свідка суд не мав.

При цьому, відповідачем не було надано суду доказів, що свідок ОСОБА_7 без поважних причин не з'являється у судові засідання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: