Справа № 347/2087/16
Провадження № 22-ц/779/893/2017
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Косівська» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по кредитному договору та судових витрат за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року Кредитна спілка «Косівська» звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по кредитному договору та судових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_1, який попередньо вступив у члени кредитної спілки та сплатив вступний внесок, укладено договір відновлюваної кредитної лінії №ДНП-00023750 на суму 145000 грн. на умовах, встановлених договором, на 60 місяців, що діє до 22 жовтня 2019 року. Даний кредит забезпечений порукою (договір №00023750-1П, поручитель ОСОБА_3, договір № договір №00023750-2П-поручитель ОСОБА_4, договір №№00023750-3П-поручитель ОСОБА_5, а також заставою (договір №00023750-1-З). У зв'язку із порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 01 листопада 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 202 726,26 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів, а також судові витрати.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 12 січня 2017 року позов задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь кредитної спілки «Косівська» заборгованість по кредитному договору № ДНП-00023750 від 22.10.2014 року в розмірі 202 726 (двісті дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. 26 коп., а також оплачений судовий збір у розмірі 3040 (три тисячі сорок) грн. 90 коп.

Ухвалою Косівського районного суду від 23 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин, які мають значення по справі.

Апелянт зазначив, що суд не дав належної оцінки обставинам, вказаним в запереченні на позовну заяву, а саме те, що в процесі виконання умов договору на виконання п.3.1.2 договору він звернувся до позивача з проханням перенести строки погашення відсотків та основного платежу у зв'язку з виникненням тимчасових фінансових ускладнень, однак позивач від відповіді ухилився, подавши позов про стягнення всієї суми заборгованості. Процедури звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно ч.2 ст.1050 ЦК України позивачем не виконано, тому позивач повинен був порушувати питання перед судом лише за прострочені місяці. В позові відсутнє будь-які доводи, якими обгрунтовано односторонню відмову від кредитного договору чи дострокове повернення кредиту та відсотків.

Також апелянт, зазначає, що позивач зобов'язаний пред'явити позов до поручителів в частині непогашення чергового платежу за основним зобов'язанням, адже умовами кредитного договору (п.4.2.) передбачено погашення кредиту періодичними платежами, що відповідає практиці Верховного суду України.

Просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення апелянта та представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12 липня 2012 року подана заява про вступ до кредитної спілки «Косівська» (а.с.8), та він був прийнятий у члени цієї спілки і цей факт не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Між кредитною спілкою «Косівська» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ДНП-00023750 від 22 жовтня 2014 року, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику кредит, відкривши відновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 145000 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 48 відсотків річних за фіксованою процентною ставкою. В межах встановленого ліміту позичальник може отримати будь-які суми кредиту та зобов'язується повертати їх на умовах, що передбачені цим договором. Згідно п.1.3 договір укладено строком на 60 місяців, що діє з 22 жовтня 2014 року до 22 жовтня 2019 року (а.с.5-6)

За змістом п.4.2 кредитного договору сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку розрахунків, що є невід'ємною частиною цього Договору. У випадку надання кредиту траншами сторони зобов»ячалися вносити відповідні зміни у графік розрахунків шляхом підписання нового графіку розрахунків протягом одного робочого дня після надання кожного наступного траншу.

Як вбачається з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № ДНП-00023750 від 22.10.2014 року, виданої КС "Косівська", загальна сума заборгованості становить 202726,26 грн: заборгованість за кредитом складає - 144555,53 грн.; заборгованість за процентами - 58170,73 грн.(а.с.19-20).

Факт отримання кредитних коштів траншами та розмір заборгованості за основною сумою кредиту та процентами відповідачем ОСОБА_1 у судовому засіданні не оспорюється.

Згідно п.5.1 договору відновлювальної кредитної лінії кредит забезпечується порукою (договір №00023750-1П - поручитель ОСОБА_3, договір №00023750-2П-поручитель ОСОБА_4, договір №00023750-3П - поручитель ОСОБА_5, заставою (договір №00023750-1-З) (а.с.16-18).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту №ДНП-00023750 від 22 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 22 жовтня 2014 р. укладено договір застави №00023750-1-З, відповідно до п.1.1. якого заставодержатель має право у випадку невиконання заставодавцем своїх зобов'язань за договором, переважно перед іншими кредиторами заставодавця, отримати задоволення вимог за рахунок майна, заставленого в порядку та на умовах, визначених цим договором. Предметом застави є майно, належне на праві власності заставодавцю, яке він передає заставодержателю у заставу (а.с.10 11)

За змістом пунктів 1.1., 3.1., 4.1. договорів поруки, укладених 22 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за №00023750-1П, позивачем та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 за №00023750-2П, позивачем та ОСОБА_5 і ОСОБА_1 за №00023750-3П, поручителі поручились перед кредитором за виконання боржником його зобов»язань, що виникли за кредитним договором № ДНП-00023750 від 22.10.2014р., укладеним у режимі кредитної лінії з лімітом суми 145 000 грн., а у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, не пізніше 3 календарних днів з моменту повідомлення кредитором про невиконання або неналежне виконання боржником прийнятих на себе зобов'язань сплатити кредитору відповідну суму грошових коштів. Поручителі відповідають перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

(а.с.16,17,18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.1046-1054, 553 та 554 ЦК України, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором перед позивачем, яка утворилася з його вини в результаті неналежного виконання своїх зобов'язань, а відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є поручителями за зобов'язанням відповідача ОСОБА_1, тому задовольнив позов, стягнувши заборгованість за кредитом та судові витрати з усіх відповідачів солідарно.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права в частині солідарного стягнення з усіх боржників разом суми заборгованості, а також і судових витрат.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В силу положень частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.610,611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позичальником порушено умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість за кредитом в сумі 202 726,26 грн., наявність та розмір якої не оспорюється відповідачем ОСОБА_1

Остання оплата за кредитом мала місце 31 грудня 2015р., коли відповідачем сплачено 8846,17 грн. основної суми кредиту та 12362,41 грн. процентів за кредитом, що підтверджується відомостями, наявними у особовій картці позичальника (а.с.19) та не оспорюється відповідачем ОСОБА_1 Після зазначеної дати жодні платежі за кредитом не здійснювалися, а відхилення від графіку розрахунків за кредитним договором, який погоджений між кредитором та позичальником ОСОБА_1 (а.с.7), є порушенням пункту 4.2. договору відновлювальної кредитної лінії.

За змістом п.п.2 пункту 3.2.1. договору відновлювальної кредитної лінії позичальник має право звернутися до кредитодавця із заявою щодо перенесення строків або термінів платежів за цим договором у зв»язку із виникненням тимчасових фінансових та/або інших ускладнень. У разі згоди кредитодавця та перенесення строків або термінів платежів за цим договором, сторони вносять зміни в графік розрахунків, що є невід»ємною частиною договору.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Жодного доказу на підтвердження своїх доводів щодо подання такої заяви до кредитної спілки про перенесення строків погашення відсотків та основного платежу у зв»язку із виникненням тимчасових фінансових ускладнень, як зазначено у апеляційній скарзі, апелянтом не надано. Тому ці доводи не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на те, що позивач повинен був порушувати питання перед судом про стягнення боргу лише за прострочені місяці, згідно графіку розрахунку не приймаються судом, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.4 пункту 3.1.1. договору відновлювальної кредитної лінії кредитодавець має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а також достроково розірвати цей договір, у разі наявності хоча б однієї із зазначених обставин: а) затримання сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; б) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; в) несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує п»ять відсотків суми кредиту; г) іншого істотного порушення умов цього договору.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 допустив затримання сплати частини кредиту та процентів більше, ніж на один календарний місяць, тому позивач станом на 18 листопада 2016 року (дата подання позову до суду) мав право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів згідно до пункту 3.1.1. договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

При тому не може бути підставою для відмови у позові щодо стягнення суми заборгованості за кредитом в цілому чи її частини та обставина, що позивач не скористався можливістю досудового врегулювання спору шляхом направлення вимоги про дострокове погашення боргу, оскільки така процедура не передбачена умовами договору і позивач не може бути обмежений у реалізації свого права на захист цивільних прав та інтересів у спосіб, передбачений законом, зокрема шляхом подання позову до суду.

Не знайшли свого підтвердження також і доводи апелянта про залишення судом без розгляду його заперечень проти позову, оскільки його заперечення наявні у матеріалах справи на а.с.55-57, а така процесуальна дія як залишення без розгляду заперечень на позов не передбачена нормами цивільного процесуального законодавства України, тому судом вони досліджуються у сукупності з усіма матеріалами справи у ході судового засідання. Той факт, що суд не зазначив їх змісту у своєму рішенні жодного значення не має і вважається, що суд ухвалював рішення з урахуванням заперечень, а доводи, викладені у них, не прийняв до уваги.

Та обставина, що суд не вказав у судовому рішенні ст. 212 ЦПК України також не має значення, оскільки у будь-якому випадку при оцінці доказів під час ухвалення рішення суд зобов»язаний керуватися, зокрема, і зазначеною нормою.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Оскільки норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті немає.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі N 6-35цс15, постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-511цс15.

Таким чином, висновок суду про наявність безумовних підстав для солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що зобов'язання за кредитним договором забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку позичальнику за різними самостійними договорами поруки. Отже, солідарна відповідальність позичальника настає окремо з кожним із поручителів.

Доводи апелянта про те, що з поручителів могли бути стягнуті лише періодичні платежі не приймаються судом, оскільки жодним із поручителів рішення суду не оскаржено, апелянт не надав суду повноважень на представлення інтересів інших відповідачів, які є поручителями, і кожний з них не обмежений у реалізації свого права на оскарження рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 35 Постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року, із змінами і доповненнями від 25.09.2015 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції дав належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку, проте помилково стягнув суму заборгованості та судові витрати з боржників у солідарному порядку. За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Косівського районного суду від 12 січня 2017 року підлягає зміні в частині стягнення заборгованості та судових витрат в солідарному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 12 січня 2017 року змінити в частині стягнення заборгованості та судових витрат в солідарному порядку.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Косівська» (м. Косів, вул. Незалежності 51, Івано-Франківська область, ) заборгованість за кредитним договором № ДНП-00023750 від 22.10.2014 року в розмірі 202726 (двісті дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. 26 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Косівська» (м. Косів, вул. Незалежності 51, Івано-Франківська область, ) заборгованість за кредитним договором № ДНП-00023750 від 22.10.2014 року в розмірі 202726 (двісті дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. 26 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь кредитної спілки «Косівська» (м. Косів, вул. Незалежності 51, Івано-Франківська область, ) заборгованість за кредитним договором № ДНП-00023750 від 22.10.2014 року в розмірі 202726 (двісті дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. 26 коп.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь кредитної спілки «Косівська» (м. Косів, вул. Незалежності 51, Івано-Франківська область, ) суму сплаченого судового збору по 760 грн. 23 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у двадцятиденний строк з дня набрання законної сили..

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

Л.В. Василишин