АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7991/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Друга Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у грудні 2016 року до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовувала свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2010 року по момент його смерті. Після його смерті залишилась спадщина, а саме: квартира АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_8 вона звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки вона не відноситься до жодної черги спадкоємців за законом. Крім неї, заяву про прийняття спадщини було подано племінницею померлого ОСОБА_6 Позивач вказувала, що з ОСОБА_8 вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного. Померлий через похилий вік та тяжкі хвороби знаходився у тяжкому та безпорадному стані, у зв'язку з чим позивач була єдиною, хто надавав йому допомогу, опікувалася ним, матеріально забезпечувала, доставляла до медичних установ, купувала ліки, підтримувала в належному санітарно-технічному стані його квартиру, оплачувала комунальні послуги та доглядала до дня смерті. Окрім неї, ніхто померлому допомоги не надавав. ОСОБА_6 жодного разу за весь період подружнього життя не цікавилась станом його здоров»я. За життя ОСОБА_8 мав намір скласти заповіт на користь позивача, однак вони не поспішали з цим, оскільки не могли уявити, що ОСОБА_8 так раптово помре.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішення суду позивач подала апеляційну скаргу де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Треті особи будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу вказував, що надані позивачем докази не доводять того, що у період з травня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_8 склалися та існували усталені відносини, що притаманні подружжю, яке проживає однією сім'єю. Крім цього позивачем не було надано доказів, які б підтверджували її можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_8, як і перебування останнього у безпорадному стані, потребуванні постійного догляду та піклування.

Зазначаючи також, що вимога про зміну одержання спадщини є похідною від вимоги про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. А тому, оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позивачем в ході розгляду справи факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, то відсутні підстави для задоволення інших вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 є те, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, які надавалися нею на підтвердження того, що вона протягом п'яти років мешкала однією сім'єю разом з ОСОБА_8 Вони вели спільне господарство, та мали спільний бюджет. Позивач за свої кошти та пенсію спадкодавця здійснювала комунальні платежі тощо. На протязі спільного проживання померлий ОСОБА_8 тяжко хворів, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Догляд та піклування здійснювала лише позивач, оскільки відповідач - племінниця самоусунулась від утримання та будь-якої допомоги своєму дядькові ОСОБА_8 не надавала.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не грунтуються на нормах діючого законодавства, матеріалах справи та постановленому судовому рішенні.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім виступає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї; спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У ході розгляду справи, позивачем на підтвердження заявлених вимог про встановлення факту проживання її та ОСОБА_8, як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу були надані: копія видаткової накладної № 00000012 від 11.01.2016 року, копія договору замовлення № 2.6406П на організацію та проведення поховання, копія додатку № 1 до нього та копії квитанцій що підтверджують понесення нею витрат на поховання ОСОБА_8.

Проте, вказані докази не підтверджують факт спільного проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу зазначених вище осіб з травня 2010 року.

Покази свідків допитаних у судовому засіданні були критично оцінені судом першої інстанції, так як містили суперечливі відомості які на давали підстав для висновку, що позивач з 2010 року вела з ОСОБА_8, спільне господарство та мала спільний бюджет.

Крім того, відповідно до листа Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Голосіївський відділ) від 28.03.2017 року та додатку до нього вбачається, що ОСОБА_8 перебував на обліку в управлінні та отримував пенсію за віком згідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір якої на дату смерті становив 1 775,50 гривень (а.с. 168-169 том 1).

Протягом 2010- 2016 років позивач була зареєстрована АДРЕСА_3 (а.с. 220 - 221 том 1). Листом Державної фіскальної служби України Генічеської об'єднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС у Херсонській області від 24.03.2017 року та додатком до нього також підтверджено відсутність інформації про доходи позивача за період з 2010 року по 2016 рік.

Відтак, суд першої інстанції за наявності зазначених вище документів правомірно прийшов до висновку про відсутність доказів на підтвердження пов'язаності ОСОБА_3 та ОСОБА_8. спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків між ними, а також спільного бюджету.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не було взято до уваги те що ОСОБА_8. хворів, був людиною похилого віку, знаходився у безпорадному стані, потребував постійного догляду та піклування, який надавався саме нею, на думку колегії судді не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

Так як згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 квітня 2008 року безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Надані до суду історії хвороби померлого без наявності консультативного висновку лікарів самі по собі не дають можливості визначення ступеня тяжкості стану здоров'я ОСОБА_8. на час який позивач зазначає в позові.

Факт проживання позивача до теперішнього часу в квартирі померлого не може бути підставою для скасування постановленого судового рішення.

Відтак, колегія суддів вважає, що при розгляді справи як в суді першої так і апеляційної інстанції позивачем не було надано належним і допустимих доказів в розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК на підтвердження викладених обставин. Як і того, що через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво ОСОБА_8. був тривалий час у безпорадному стані та потребував опіки, матеріального забезпечення та сторонньої допомоги, і таку допомогу йому мала можливість і надавала позивач. Хоча у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: