АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1630/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Баранов О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року у справі за позовом Лисянської селищної ради Черкаської області до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

08 серпня 2016 року Лисянська селищна рада Черкаської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідач ОСОБА_6 самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1 хоча згідно п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02 червня 2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» територіальній громаді селища Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га громадської забудови за адресою АДРЕСА_2 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради.

Оскільки, на час розгляду справи в суді технічна документація перебуває на стадії затвердження і до сих пір не затверджена, тому кадастровий номер земельної ділянки не визначено.

Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка незаконно огороджена сусіднім землевласником - відповідачем, який безпідставно стверджує, що є її законним користувачем та відмовляється звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

На думку позивача, відповідач ОСОБА_6 не має жодних законних підстав для користування спірною земельною ділянкою, та не може вважатися таким, що скористався принципом «мовчазної згоди» згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки незважаючи за звернення із заявою про передачу у власність, до цього часу не виготовив, не погодив та не надав на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На підставі викладеного, позивач просить суд зобов'язати останнього звільнити спірну земельну ділянку.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року в задоволенні позову Лисянської селищної ради Черкаської області відмовлено.

В апеляційній скарзі Лисянська селищна рада Черкаської області просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_6 на свою користь судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 515 грн. 80 коп..

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову Лисянської селищної ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що позивачем не доведено обгрунтованість позовних вимог, а тому відсутні законні підстави для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що рішення позивача, яким останній мотивує позовні вимоги є ухваленим з порушенням принципу правової визначеності, а отже, не може бути підставою для задоволення вимог позивача.

Крім того, позивачем не спростовані твердження відповідача про недотримання порядку офіційного оприлюднення ухвалених позивачем рішень.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, використання та розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу № 4 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Чапаєва смт. Лисянка, що відбулися 29 грудня 1973 року про затвердження рішень правління про наділ земельних присадибних ділянок під забудови, огороди та зняття огородів по заявах, затверджено рішення правління про наділ земельних ділянок, а саме ОСОБА_7 - 0,10 га по АДРЕСА_3 (а.с. 83 т. 1).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 957922 від 09 липня 2003 року ОСОБА_6 є власником будинку АДРЕСА_3, на підставі договору дарування від 20 травня 2003 року (а.с. 1 т. 91).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 березня 2003 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0457 га, яка розташована по АДРЕСА_3, на підставі договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки (а.с.53 т. 2).

Також встановлено, що іншою частиною земельної ділянки площею - 0,06 га відповідно до договору на право тимчасового користування землею від 20 січня 2004 року є ОСОБА_8 (а.с. 47 т 2).

Як вбачається з матеріалів справ, а саме заяви (а.с. 51 т. 2) ОСОБА_8, остання звернулася до голови Лисянської селищної ради з проханням вилучення з її користування земельну ділянку площею 0,06 га за адресою АДРЕСА_4

Рішенням Лисянської селищної ради від 14 листопада 2013 року № 37-3/VІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», припинено у ОСОБА_8. право користування земельною ділянкою площею - 0,06 га земель житлової та громадської забудови по АДРЕСА_2, згідно ст. 141 ЗКУ (а.с. 52 т. 2).

Отже, з вищевстановлених обставин вбачається, що розпорядником зазначеної земельної ділянки площею 0,06 га за адресою АДРЕСА_3

З матеріалів справи, а саме заяви ОСОБА_6 від 28 січня 2014 року вбачається, що відповідач просив виділити земельну ділянку по АДРЕСА_3 для обслуговування будинку і громадських будівель (а.с.84 т. 1).

Відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 06 березня 2014 року № 41-3/VІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» вирішено доручити виконавчому апарату селищної ради вивчити питання щодо зазначеної земельної ділянки, правил її забудови, та правомірності забудови суміжної земельної ділянки і надати на розгляд сесії ради пропозиції, щодо можливого її використання (а.с.86 т. 1).

Порядок передачі у власність громадянам та юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02 червня 2016 року № 8-3/VІІ «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», територіальній громаді смт. Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га громадської забудови за адресою АДРЕСА_2 в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради (а.с. 8-17 т. 1).

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Позивач в позовній заяві зазначає, що Лисянська селищна рада зіткнулася з проблемою реалізації вищевказаного рішення, оскільки дана земельна ділянка огороджена сусіднім землевласником ОСОБА_6, який перешкоджає доступу до даної земельної ділянки. Мирне врегулювання даної ситуації неможливе, а тому Лисянська селищна рада змушена була звернутися до суду.

Згідно п. "б" ст. 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Як власнику землі, відповідно до ст.ст. 4, 12 Земельного кодексу України селищній раді належить право розпорядження нею, передавати в оренду земельні ділянки, передавати у власність або користування. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження відносно розпорядження землями у межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Отже, з огляду на вищевикладені обставини та норми закону вбачається, що самовільно зайнята земельна ділянка по АДРЕСА_1, належить до комунальної власності Лисянської селищної ради, і виключно селищна рада має повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою.

Розпорядженням № 38-р від 22 червня 2016 року створено робочу групу по вивченню питання щодо використання земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с. 18 т. 1).

Відповідно до листа № 500 від 24 червня 2016 року ОСОБА_6 повідомлено про дату і час проведення перевірки робочою групою, та запрошено відповідача бути присутнім при розгляді та надати документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 (а.с. 19 т. 1)

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 29 червня 2016 року, робоча група на місці була повідомлена про те, що необхідно перенести розгляд питання по даній земельній ділянці на наступний день, оскільки, документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою знаходяться у представника ОСОБА_6, який на той час був відсутній в селищі. Робоча група погодилася з пропозицією (а.с. 20 т. 1).

30 червня 2016 року повторно робоча група спробувала здійснити обстеження даної земельної ділянки. Відповідач не з'явився на зустріч з невідомих причин, а доступ до ділянки неможливий без ОСОБА_6, оскільки земельна ділянка огороджена парканом, даний факт підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 30 червня 2016 року (а.с. 21 т. 1).

Як вбачається із листа Лисянської селищної ради від 05 липня 2016 року № 522 відповідача ОСОБА_6 просили прибрати огорожу на земельній ділянці площею 0,06 га по АДРЕСА_1, яка надана територіальній громаді смт. Лисянки відповідно до п.13 рішення № 8-3/VІІ від 02.06.2016 року, та забезпечити доступ до земельної ділянки комунальної власності (житлової та громадської забудови) до 12 липня 2017 року (а.с. 22 т. 1).

Листом від 25 липня 2016 року ОСОБА_6 повідомив селищного голову смт. Лисянка, що присадибна ділянка по АДРЕСА_3 має розмір 0,10 га, та була завжди огорожена, оскільки є приватною власністю (а.с. 23 т. 1).

В запереченнях на позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_6 посилається на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою по АДРЕСА_3 на підставі мовчазної згоди.

Ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проте, ОСОБА_6 не використав право мовчазної згоди, оскільки не замовив розроблення проекту землеустрою протягом місячного строку після закінчення строку відведеного на розгляд клопотання, про що повинен був повідомити Лисянську селищну раду із наданням договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Якщо, навіть, заявник замовив виготовлення проекту землеустрою, то ним проігноровано процедуру повідомлення органу місцевого самоврядування та надання вказаного договору. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що право мовчазної згоди не застосовується до даного випадку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до припису від 10 серпня 2015 року ОСОБА_6 зобов'язано припинити протиправні дії стосовно огородження земельної ділянки, яка на той час нікому не передавалася у користування (а.с. 35 т. 1).

Відповідно до ст. ст. 125,126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи положення ст.ст. 116, 118 ЗК Україну, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення з боку органів місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи у користування, так як, приписами ч. 4 ст. 123 ЗК України, визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_10 не заперечив тієї обставини, що дійсно його довіритель ОСОБА_6 користується спірною земельною ділянкою без достатніх правових підстав.

Отже, враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачем без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем під час розгляду справи надано належні та вмотивовані докази, дають підстави для задоволення позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи і зокрема, зазначені вище норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, відповідно до правил ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 1 378,00 грн. (а.с.1 т. 1), оскільки дана вимога зазначена в позовній заяві та в суді апеляційної інстанції в розмірі 1515,80 грн. (а.с. 94 т. 2), так як апелянт просить провести дане стягнення в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Лисянської селищної ради Черкаської області задовольнити.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Лисянської селищної ради Черкаської області задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Лисянської селищної ради суму сплаченого судового збору в розмірі 2 893,80 грн.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :