Справа № 214/1354/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 липня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Євтушенко В.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. Йому ОСОБА_1, на праві приватної власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстрований також його батько ОСОБА_2, 1964 р.н.

Приблизно 2 роки тому відповідач виїхав з квартири за невідомою йому адресою. З грудня 2014 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 в зазначеній квартирі не проживає, що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Житлосервіс - КР». В спірній квартирі відповідач не проживає, не користується житловою площею, а реєстрація носить суто формальний характер. В добровільному порядку відповідач з реєстрації не знімається.

Реєстрація проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, на даний час створює йому, позивачу, перешкоди.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦГЖ України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав») - усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності зі ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як зазначено у ст. 321 ч. 1 ЦК України - право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, підтвердивши зміст позовної заяви. При цьому, пояснив, що відповідача з квартири не виганяв.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про причини неявки у судове засідання або про слухання справи за його відсутності не подавав, у зв'язку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засідання дала показання, з яких вбачається, що знає позивача та відповідача понад 10 років, оскільки мешкає по сусідству. Їй відомо, що відповідач не проживає в квартирі близько 3 років, а також те, що відповідач мав намір поїхати на заробітки. Також їй відомо, що стосунки між позивачем та відповідачем були нормальні, позивач відповідача не виганяв, а також після того як уїхав, то не повертався та вселитися в квартиру не намагався.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: договір купівлі - продажу (а.с.8-9), витяг (а.с.10), довідка (а.с.11), акт (а.с.12), свідоцтво про народження (а.с.14).

Суд оцінюючи, відповідно до ст. 212 ЦПК України всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 доводиться сином відповідача ОСОБА_2, що вбачається з свідоцтва про народження (а.с.14).

Сторони зареєстровані в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є позивач, що вбачається з витягу (а.с.10), довідки (а.с.11).

Спірна квартира належить позивачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, укладеному 12.11 2013 року між ОСОБА_1 (як покупцем) та відповідачем ОСОБА_2 (як продавцем), що вбачається з договору купівлі - продажу (а.с.8-9).

Відповідач у спірній квартирі не проживає, залишив квартиру добровільно, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, що підтверджується поясненнями позивача, показаннями свідка, актом (а.с.12).

Суд вважає, що відносини між сторонами регулюються нормами ЖК України.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

У судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 не має у власності спірну квартиру, а тому не може користуватися нею для особистого проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Вислухавши позивача, свідка та дослідивши матеріали справи, суд на підставі ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним, стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 150 ЖК України, ст. ст. 8, 10, 11, 88, 208, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачами в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов