АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю. ,

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.,

при секретарі - Попазовій Н.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 4 липня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики шляхом складання боргової розписки на суму 570 тис. грн, що еквівалентно 70 тис. доларів США, з терміном повернення до 1 серпня 2013 року. Відповідач гроші у визначений термін не повернув, у зв*язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики від 4 липня 2013 року у сумі 570 тис. грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 570 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року, яким було скасовано рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2014 року, - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 4 липня 2013 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 570 тис. грн., що еквівалентно 70 тис. дол. США, для власних потреб, які зобовязався повернути у повному обсязі до 1 серпня 2013 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на невиконання ОСОБА_2 зобовязань щодо своєчасного повернення грошових коштів згідно розписки від 4 липня 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 1049 ЦК України, та встановивши, що ОСОБА_2 4 липня 2013 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 570 тис. грн, що еквівалентно на день складення розписки 70 тис. дол. США, які зобовязався повернути у повному обсязі до 1 серпня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки, виходив з того, що за договором позики щодо повернення грошей відповідач свої обовязки не виконав, в добровільному порядку грошові кошти не повернув,представник відповідача відмовився від проведення почеркознавчої експертизи, будь-яких інших належних доказів на підтвердження неотримання коштів відповідачем не надав.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов*язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року і в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2015 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до Ленінського РВ з заявою про те, що невстановлена особа підробила документи відносно ОСОБА_2, внаслідок чого було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001994 від 15 червня 2015 року з правовою кваліфікацією ч.1 ст.358 КК України.

26 червня 2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до СВ Бабушкінського РВ ДМУ із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.190 КК України, у звязку з чим було розпочато кримінальне провадження № 0002661 за ч.1 ст.190 КК України. (а.с.229-239)

Крім того, під час розгляду справи було встановлено намір позивача придбати квартиру, яка належить на праві приватної власності відповідачу, у звязку з чим 04 липня 2013 року була складена розписка.

З огляду на наведені вище обставини не можна зробити висновок про те, що справжньою правовою природою укладеного договору у сукупності з усіма наявними у матеріалах справи доказами є отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів з обовязком їх повернути.

Разом з тим, згідно з висновком № 2493-14 судової почеркознавчої експертизи 01 грудня 2014 року, рукописні записи, що починаються словами ОСОБА_5 04 липня 2013 і закінчується словами Деньги беру при свидетеле в розписці від 04 липня 2013, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_2, виконані різними особами; рукописний запис Хиль Сергей Викторавич в розписці від 04 липня 2013 року, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_2, виконані різними особами.

Крім того, вказаною експертизою встановлено, що вирішити питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 04 липня 2013 року самим ОСОБА_2 чи іншою особою, не є можливим, оскільки обєм графічної інформації в досліджуваному підписі від імені ОСОБА_2 в розписці від 04 липня 2013 року, що обумовлюється своєрідністю прояву письмового навику, вираженістю ознак підписного почерку, ступеню стійкості, частотою зустрічаємості та можливості оцінки їх інформативності не містить комплексу ідентифікаційної інформації, достатньої для криміналістичної ідентифікації. На підставі наведеного, вирішити питання про виконавця досліджуваного підпису не є можливим.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України обумовлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 надано суду розписку про отримання відповідачем 570 тис. грн. з обовязком їх повернути.

Однак, враховуючи висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду апеляційної інстанції (а.с.121), колегія суддів приходить до висновку, що розписка не може бути належним доказом для ухвалення рішення на користь позивача, оскільки не встановлено факт власноручного написання розписки ОСОБА_2, не має чіткого висновку, що підпис на борговій розписці виконано саме відповідачем.

Інших належних та допустимих доказів отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів у сумі 570 тис. грн. ОСОБА_3 не надано.

Посилання на ухилення відповідача від надання матеріалу для дослідження при проведенні експертизи матеріалами справи не підтверджено. Натомість встановлено, що ОСОБА_2 надав зразки свого підпису та наявні у нього зразки почерку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене без додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати.

На підставі ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1827 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1827 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_6

ОСОБА_7