Справа № 500/7577/15-ц
Провадження № 2/500/149/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Баннікової Н.В.

при секретарях - Кравченко Є.С., Топтигіній О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 р. позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди. Уточнивши підстави позовних вимог, остаточно просили стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на користь кожного - по 25 000 грн., посилаючись на те, що відповідачем завдано їм моральну шкоду неправдивими та образливими твердженнями, що мали місце у зверненнях останнього: до Департаменту Державної Архітектурно-Будівельної інспекції в Одеській області (вх. № П-1718 від 17.09.2015 р.), а саме:

- «в помещении, принадлежащем гражданке ОСОБА_1 ведутся строительно-разрушительные работы наемными варягами...», - «В работы входит взлом существующих внутренних и наружных стен дома, что не исключено повреждение несущих конструкций жилого дома»,

- «Я, как житель квартиры этажом выше, вместе с другими жителями вышестоящих квартир обеспокоен варварским разрушением стен дома...»

- «На мои прямые требования ко всем учасникам погрома»,

та до Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області (вх. № П-848 від 06.11.2015 р.), а саме: «Прошу открыть криминальное производство по факту хищения информационных данных Измаильского медицинского центра центральной больницы с отдела регистратуры больного ОСОБА_3 врачом ОСОБА_1 ...», тому що якщо б вищевказані твердження було б правдивим, то вони - позивачі, були б притягнуті до кримінальної відповідальності, але позивачі ніколи не притягались до кримінальної відповідальності за вказані дії, що чітко підтверджується довідкою серії ЕДО № 1739561 та довідкою серії ЕДО № 1739560 Головного Управління МВС України Управління інформаційно-аналітичного забезпечення (а.с.234-239 т.1).

У судовому засіданні 25.07.2017 р. позивач ОСОБА_1, яка представляє інтереси і позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що позивачі не мали відповіднго дозволу на реконструкцію, переобладнаття тощо приміщення колишнього магазину під медичний центр за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчать листи на його ім'я від міського голови, крім того, наданий Гаском відповідний дозвіл було останнім скасовано.

Заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивачів ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, як вбачається з п.п.14, 15 Постанови № 1 Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму) при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам ст. 119 ЦПК. Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була

поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом встановлено, що 08.09.2015 р. відповідач письмово звернувся із заявою до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, яка була зареєстрована 17.09.2015 р. за № П-1718, в якій, зокрема, відповідачем було використано наступні словосполучення: «в помещении, принадлежащем гражданке ОСОБА_1 ведутся строительно-разрушительные работы наемными варягами...», «В работы входит взлом существующих внутренних и наружных стен дома, что не исключено повреждение несущих конструкций жилого дома», «Я, как житель квартиры этажом выше, вместе с другими жителями вышестоящих квартир обеспокоен варварским разрушением стен дома...», «На мои прямые требования ко всем учасникам погрома». Цією ж заявою відповідач ОСОБА_3 просив зупинити діючі роботи та письмово його повідомити чи надавався відповідний дозвіл на проведення відповідних робіт тощо (а.с.23 т.1).

05.11.2015 р. відповідач ОСОБА_3 письмово звернувся із заявою до Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області (реєстраційний номер П-848 від 06.11.2015 р.), яка, зокрема, містила наступний зміст: «Прошу открыть криминальное производство по факту хищения информационных данных Измаильского медицинского центра центральной больницы с отдела регистратуры больного ОСОБА_3 врачом неврологом ОСОБА_1 ...» (а.с.244 т.1).

Разом з тим, як зазначено у п.16 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний, перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації, у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 р. № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Рішенням Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003 встановлено, що відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55), питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг, згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб, що, зокрема, встановлено і Законом України "Про державну податкову службу в Україні" .

З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

При цьому, як визначено у п.19 вказаної Постанови Пленуму відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки у даних випадках мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, крім того, вказані звернення відповідача мають критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Керуючись ст. 277 ЦК України, Рішенням Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 8-рп/2003, Постановою № 1 Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ст.ст.10,11, 23, 60,88,209,212-215,218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:(підпис) З оригіналом згідно: Суддя: Н.В.Баннікова