Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини будинку, зміну ідеальних частин в домоволодінні, визнання права власності на будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року,

встановила:

У березні 1999 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку.

У квітні 2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пред'явили зустрічний позов до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини будинку, зміну ідеальних частин в домоволодінні та визнання права власності на будинок.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по

Ѕ частині житлового будинку літ. «В-2» у домоволодінні АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2006 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 294 ЦПК України.

У лютому 2016 року ОСОБА_8 звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року відмовлено з підстав, передбачених ч. 3 ст. 297 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_8 у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження, установленого ч. 1 ст. 294 ЦПК України при оскарженні рішення суду, а наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження майже 11 років, визнано неповажними.

Згідно із ч. 1 ст. 294 України ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 73, ч. 3 ст. 294 ЦПК України апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у разі наявності поважних причин цього строку.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 297 ЦПК України якщо вказані особою, яка подала апеляційну скаргу, підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Встановивши, що ОСОБА_8 була обізнана про дану справу, неодноразово приймала участь у судових засіданнях, зокрема у 2013 році при вирішенні апеляційним судом питання про ухвалення додаткового рішення у справі, суд апеляційної інстанції вірно застосував положення ст. 294, п. 2 ч. 3 ст. 297 ЦПК України та прийшов до правильного висновку, що заявник пропустила, встановлений ст. 294 ЦПК України, строк на апеляційне скарження, а наведені нею причини його тривалого пропуску - майже

11 років, є не переконливими та неповажними.

Слід відмітити, що в силу положень ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.М.Ситнік