Справа № 536/1010/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.

при секретарі - Курбановій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В своїй позовній заяві позивач вказувала, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2011 року.

Під час шлюбу в них народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбно-сімейні відносини з відповідачем були припинені з листопада 2012 року, коли сину виповнилося 4 місяці.

За рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23.08.2013 року шлюб між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11.02.2013 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, до повноліття дитини.

Починаючи з листопада 2012 року, коли були припинені сімейні стосунки між ними, відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню свого сина. З самого раннього віку дитина взагалі не знала свого біологічного батька.

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до неї, ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення порядку побачень з нею (справа №536/449/14-ц).

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена мирова угода, за якою визначено батьку ОСОБА_2 час у спілкуванні з дитиною, сином ОСОБА_3, кожного тижня у суботу, неділю з 16.00 до 18.00 години та у святкові дні - 1 січня ( Новий рік), 19 грудня (день пам'яті Святителя Миколая), 7 січня (Різдво Христове), день народження дитини (ІНФОРМАЦІЯ_1), за місцем проживання сина у АДРЕСА_1, в присутності матері ОСОБА_1, в обсязі, не меншому за дві години в день спілкування, до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.

Укладаючи з відповідачем вищевказану мирову угоду, ОСОБА_1 надала відповідачу шанс проявити до дитини свої батьківські почуття, та здійснювати свій батьківський обов'язок щодо виховання та утримання дитини.

Але, не дивлячись на прийняту судом та затверджену мирову угоду, відповідач ОСОБА_2 і в подальшому самоусунувся від виховання та спілкування зі своїм сином.

Так, відповідно до Довідки №01-38/57 від 31.03.2017 року дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 61, вбачається, що батько дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, не брав участі у вихованні дитини, не з'являвся на територію дошкільного навчального закладу за весь період перебування дитини у ньому з 23.09.2014 року по теперішній час.

Відповідно довідки-розрахунку, виданої державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 14.04.2017 року за № 31448 вбачається, що станом на 01.04.2017 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, у розмірі 8658,06 грн., а на її утримання, до виповнення дитиною 3-х річного віку, має заборгованість по аліментам у розмірі 4173,83 грн.

13 травня 2017 року ОСОБА_2 посвідчив у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г. (реєстровий № 1908), заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вихованням якого він не займається.

Дане питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача, також було розглянуто комісією органу опіки і піклування . Відповідно висновку органу опіки і піклування Служби у справах дітей Кременчуцької райдержадміністрації від 26 травня 2017 року вбачається доцільним позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи те, що батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляє щонайменшої батьківської турботи про свого сина, хоча має таку можливість, ОСОБА_1 вважає, що він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, з 2014 року ОСОБА_1 мешкає однією сім'єю з гр. ОСОБА_7, з яким в даний час мають намір зареєструвати свій шлюб. В даній сім'ї склалися дуже добрі відносини, її син називає його батьком, а ОСОБА_7 в свою чергу піклується про дитину, віддає синові всю свою любов та турботу, займається його вихованням та матеріальним утриманням. В подальшому, з метою зміцнення їхніх сімейних стосунків, та перш за все в інтересах дитини, ОСОБА_7 має намір усиновити її сина ОСОБА_3 та продовжувати здійснювати свій батьківський обов'язок щодо його належного виховання та утримання.

На підставі вищевикладеного позивач просила суд, ухвалити рішення, яким: позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Представник третьої особи Кременчуцької РДА Полтавської області в особі служби у справах дітей - Стріла І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, розглянувши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2011 року.

Під час шлюбу в них народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 23.08.2013 року шлюб між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11.02.2013 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, до повноліття дитини.

Починаючи з листопада 2012 року, коли були припинені сімейні стосунки між ними, відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню свого сина. З самого раннього віку дитина взагалі не знала свого біологічного батька.

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до неї, ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення порядку побачень з нею (справа №536/449/14-ц).

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена мирова угода, за якою визначено батьку ОСОБА_2 час у спілкуванні з дитиною, сином ОСОБА_3, кожного тижня у суботу, неділю з 16.00 до 18.00 години та у святкові дні - 1 січня ( Новий рік), 19 грудня (день пам'яті Святителя Миколая), 7 січня ( Різдво Христове), день народження дитини (ІНФОРМАЦІЯ_1), за місцем проживання сина у АДРЕСА_1, в присутності матері ОСОБА_1, в обсязі, не меншому за дві години в день спілкування, до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Укладаючи з відповідачем вищевказану мирову угоду, ОСОБА_1 надала відповідачу шанс проявити до дитини свої батьківські почуття, та здійснювати свій батьківський обов'язок щодо виховання та утримання дитини.

Але, не дивлячись на прийняту судом та затверджену мирову угоду, відповідач ОСОБА_2 і в подальшому самоусунувся від виховання та спілкування зі своїм сином.

Так, відповідно Довідки № 01-38/57 від 31.03.2017 року дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 61, вбачається, що батько дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, не брав участі у вихованні дитини, не з'являвся на території дошкільного навчального закладу за весь період перебування дитини у ньому з 23.09.2014 року по теперішній час.

Відповідно довідки-розрахунку, виданої державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 14.04.2017 року за № 31448 вбачається, що станом на 01.04.2017 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, у розмірі 8658,06 грн., а на її утримання, до виповнення дитиною 3-х річного віку, має заборгованість по аліментам у розмірі 4173,83 грн.

13 травня 2017 року ОСОБА_2 посвідчив у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г. (реєстровий № 1908), заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вихованням якого він не займається.

Дане питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача, також було розглянуто комісією органу опіки і піклування. Відповідно висновку органу опіки і піклування Служби у справах дітей Кременчуцької райдержадміністрації від 26 травня 2017 року вбачається доцільним позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини.

Декларація прав дитини, проголошена, Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитини повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положення ч.1 ст. З Конвенції про права дитини, ч.7,8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками,підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками,за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового , духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини ( частини 1, 2 статті 27).

Згідно до ст. 12 Закону України « Про охорону дитинства» , передбачено, що батьки зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини ( дітей). Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.2 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (дітей).

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ухиляється та фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини ОСОБА_3

Враховуючи, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 74, 209, 212-215 ЦПК України, ст.1-3, п.1 ст.18, п.1-2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини, 141, 150, 155, 164, 165, 180, 183 СК України, ст.51 Конституції України, суд,-

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяО. О. Колотієвський