Справа №295/1525/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Гумен Н.В.,

при секретарі Скришевській О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1І, звертаючись з позовом до суду, просив виселити ОСОБА_2 з належної йому квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що йому та членам його сімї - колишній дружині ОСОБА_5 та синам ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить спірна квартира. У 2012 році його син ОСОБА_3 одружився на відповідачці ОСОБА_2, після чого він з колишньою дружиною запропонував їм тимчасово проживати з ними у спірній квартирі, однак після повернення 16.08.2016 року з військової служби, він не міг спокійно проживати у власній квартирі, оскільки відповідачка користується його майном, завдає шкоди належним йому речам, влаштовує сварки, принижує його перед синами, сусідами, йому неодноразово доводилося викликати поліцію, за квартиру зросли борги за комунальні послуги, тому така протиправна поведінка відповідача спонукала позивача звернутись з цим позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем в судовому засіданні, додатково пояснив, що в нього з відповідачем склалися неприязні стосунки, у спірній квартирі на даний час проживає його старший син ОСОБА_6 з дружиною ОСОБА_2Г та їх спільним сином, якому чотири роки та молодший син ОСОБА_7, колишня дружина ОСОБА_5 має інше помешкання та не проживає разом з ними, а він не може проживати у спірному помешканню із-за неприязних відносин, що склалися з невісткою. Вказав, шо відповідачка висловлюється до нього нецензурною лайкою, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення він не помічав, однак спільне проживання з відповідачко вважає недопустимим, а тому звернувся з вимогою виселити відповідача з квартири, оскільки позивач, як співвласник квартири, має намір вселитись та проживати в цій квартирі, однак не вбачає можливості спільного проживання з відповідачем, яка нехтує правилами співжиття, у такий спосіб чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі.

Треті особи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши покази свідка, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_2 в рівних частинах, є позивач ОСОБА_1, його колишня дружина ОСОБА_5, та їх спільні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № 58274 від 01.08.2008 року. (а.с.3)

Також судом встановлено, що на час розгляду справи, у спірному помешканні зареєстровані ОСОБА_1, його колишня дружина ОСОБА_5, та їх спільні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4. (а.с. 4, 6, 7)

Відповідач по справі - ОСОБА_2, відповідно до довідки КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 6» за № 1519 від 02.06.2017 року, проживає без реєстрації у спірному помешканні - квартирі АДРЕСА_2. (а.с. 47)

За технічними характеристиками, які містяться в матеріалах справи та з пояснень позивача по справі, спірна квартира знаходиться на 4 поверсі пятиповерхового будинку, складається із чотирьох кімнат, має всі зручності та комунікації, проведені ремонтні роботи.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз'яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_2, яка належить позивачу та членам його сімї на праві приватної власності, посилаючись на норми ст. ст. 157 116 ЖК України.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Правовою нормою ч. 1 ст. 116 ЖК України закріплено, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у разі якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57, 59 Цивільного процесуального кодексу України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. ( ст.60 Цивільного процесуального кодексу України)

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника квартири, а належних і допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням та систематичного порушення правил співжиття відповідачем, позивачем не надано, з пояснень позивача та доказів наданих суду було надано звернення позивача до працівників поліції, за результатами перевірки, ОСОБА_2 винесено офіційне застереження про недопущення вчинення антигромадської поведінки, однак вказаний лист не свідчить про систематичність порушенням правил співжиття, а з пояснень позивача, значного систематичного руйнування чи псування жилого приміщення за відповідачем не спостерігалося.

В той же час, відповідачка являється членом сімї теж співвласника спірної квартири - ОСОБА_3, а тому враховуючи норми Житлового кодексу набула право користування та особистого проживання у спірній квартирі.

Крім того, судом враховану ту обставину, що у відповідачки є малолітній син, тобто онук позивача по справі, який також проживає у спірному помешканні, при цьому питання щодо його виселення не йдеться у позовних вимогах, а тому вимоги щодо виселення ОСОБА_2, матері дитини, прямо суперечать інтересам дитини визначеними Конституцією України, Сімейним кодексом, Конвенцією про права дитини.

Набуття позивачем права власності на квартиру не може слугувати безумовною підставою для виселення осіб, які з дотриманням вимог чинного законодавства отримали право користування квартирою, в даному випадку за згодою теперішнього співвласника квартири, в той же час, позивачем не наведено правових підстав для виселення відповідача з квартири, що унеможливлює надати належну правову оцінку позовним вимогам позивача в цій частині.

При вирішенні даного спору, суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_8, оскільки допитана в судовому засіданні свідок не повідомила обставини, які стосуються предмету доказування в межах даного спору, повідомивши лише про коло осіб, які проживають в спірній квартирі, при цьому вона вказала, що відносини позивача з відповідачем та іншими співвласниками квартири їй відомі зі слів позивача, особисто свідок не була присутньою при виникненні співмешканцями квартири конфліктних ситуацій.

В той же час, виникнення у позивача з відповідачем неприязненних відносин, конфліктів на побутовому рівні, жодним чином не можуть розцінюватись як чинення позивачу, співвласнику квартири, перешкод у користуванні цією квартирою, при цьому інші співвласники квартири не надали підтверджень викладеному.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України)

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ( ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення про виселення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 16, 356, 358, 365 Цивільного кодексу України, ст.ст.156, 157, 150 Житлового кодексу України ст.ст. 1, 4, 10, 11, 56, 58, 60, 61, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: