Ухвала

іменем україни

20 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 квітня 2013 року з вини відповідача відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої автомобіль під керуванням ОСОБА_5 Volksvagen Polo, який був застрахований позивачем, зазнав механічних ушкоджень. На виконання умов договору страхування від 01 квітня 2013 року ПрАТ «СК «Уніка» виплатило страхове відшкодування у розмірі 80 037,74 грн. Разом з тим, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька» (далі - ПрАТ «СК «Галицька»), в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, здійснило відшкодування позивачу в порядку регресу частину виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн.

Враховуючи викладене, ПрАТ «СК «Уніка» просило стягнути в порядку регресу з ОСОБА_4 виплачену ОСОБА_5 суму страхового відшкодування, за вирахуванням сплачених ПрАТ «СК «Галицька» коштів, у розмірі 30 037,74 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ «СК «Уніка»витрати, пов'язані з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 30 037,74 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 01 квітня 2013 року між ПрАТ «СК «Уніка» та публічним акціонерним товариством «Оболонь» укладено договір страхування, відповідно до якого було застраховано автомобіль Volksvagen Polo.

05 травня 2015 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем ЗАЗ-Daewoo, по вул. Академіка Заболотного у м. Києві, не врахувала дорожньої обстановки, не дотрималася безпечної дистанції руху, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем Volksvagen, який в свою чергу зіткнувся з автомобілем Toyota.

У результаті вказаної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпП.

18 травня 2015 року до ПрАТ «СК «Уніка» звернувся страхувальник із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 25 травня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volksvagen Polo, становить 79 521,97 грн.

22 червня 2016 року позивач виплатив ПАТ «Оболонь» страхове відшкодування у розмірі 70 063,69 грн.

Під час виконання ремонту автомобіля було виявлено приховані пошкодження, які зафіксовано у від 14 липня 2015 року та звіті від 16 липня 2015 року.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 16 липня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volksvagen Polo становить 89 597,36 грн.

03 серпня 2015 року позивач здійснив доплату страхового відшкодування у розмірі 9 974,05 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 03 серпня 2015 року.

Судами вірно встановлено, що вказана вище ДТП сталася з вини ОСОБА_4, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду від 18 травня 2015 року.

В подальшому ПрАТ «СК «Галицька» виплатила позивачу частину суми страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн., що становить ліміт її відповідальності за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеним з відповідачем.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Зважаючи на ту обставину, що позивач (страхова компанія), виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, то спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюють саме положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Страховик, який виплатив страхове відшкодування має право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 17 лютого 2016 року № 6-2471цс15, від 18 травня 2016 року № 6-2809цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2097цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що ДТП сталася з вини відповідача, а тому позивач має право на стягнення із заподіювача шкоди суми страхового відшкодування за вирахуванням сплачених ПрАТ «СК «Галицька» коштів.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення у справі «Артіко проти Італії»). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення у справах «Дюлоранс проти Франції» та «Донадзе проти Грузії»).

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо відсутності вини ОСОБА_4 у вчиненні ДТП та невірного обрахування розміру завданої шкоди.

Так, відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 року та довідки про дорожньо-транспортну пригоду від 18 травня 2015 року вказана вище ДТП відбулася саме з вини ОСОБА_4

Розмір завданого відповідачем матеріального збитку підтверджено звітом про оцінку колісного транспортного засобу від 25 травня 2015 року та звітом про оцінку колісного транспортного засобу від 16 липня 2015 року, яким судами надана належна правова оцінка.

Разом з тим, встановлено, що судами першої та апеляційної інстанції відповідно до норм ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснено сторонам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема й щодо заявлення клопотання про призначення експертизи для встановлення обставин ДТП та визначення розміру завданого нею збитку.

Місцевим та апеляційним судами оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу, зокрема і висновок експертного дослідження № 0139 від 26 листопада 2015 року, окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В.Кафідова

О.В.Умнова