Ухвала

іменем україни

24 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Запорізької обласної ради, третя особа - голова Запорізької обласної ради ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним та скасування контракту в частині, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Запорізької обласної ради від 26 грудня 2013 року її призначено на посаду директора комунального закладу «Вільнянська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат» (далі - КЗ «Вільнянська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат»), а 27 грудня 2013 року було укладено контракт. 25 грудня 2014 року на засіданні 39 сесії шостого скликання Запорізької міської ради прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 8 ст. 36 КзпП України за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених контрактом, та розірвано контракт. Позивач вважає, що звільнення відбулося з порушенням встановленого порядку та вимог чинного законодавства. Разом з тим, ОСОБА_4 вважає абз. 2 п. 5.3 контракту незаконним та таким, що погіршує становище працівника.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: визнати незаконним та скасувати рішення 39 сесії шостого скликання Запорізької обласної ради від 25 грудня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_4 з посади директора комунального закладу «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат»; визнати недійсним та скасувати абз. 2 п. 5.3 контракту від 27 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та Запорізькою міською радою в особі голови ОСОБА_5

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 27 грудня 2013 року між Запорізькою обласною радою та директором КЗ «Вільнянська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат» ОСОБА_4 укладено контракт, на підставі якого між ними виникли трудові відносини.

Пунктом 5.3 контракту було визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління в односторонньому порядку до закінчення терміну його дії у разі невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом.

Рішенням 39 сесії Запорізької обласної ради шостого скликання від 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади директора КЗ «Вільнянська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом, а саме: п. 5.3 - за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на ОСОБА_4 п. 2.2. контракту, та розірвано з нею контракт.

Підставною для прийняття оскаржуваного рішення стало подання голови обласної рад від 28 листопада 2014 року з урахуванням висновку Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації від 16 жовтня 2014 року та довідки розгляду колективних звернень працівників КЗ «Вільнянська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» від 08 жовтня 2014 року, надану департаментом освіти та науки Запорізької обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що звільненні позивача відбулося відповідно до норм трудового законодавства та з урахуванням вимог контракту.

Разом з тим, суди вірно встановили відсутність з боку відповідача порушень процедури та порядку голосування, які б могли потягти за собою скасування рішення про звільнення позивача та розірвання контракту.

Місцевим та апеляційним судами оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

С.О. Карпенко

О.В.Кафідова