Справа № 694/556/17
провадження 2/694/356/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

02.03.2017 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі: головуючої судді Сакун Д.І., при секретарях Матвієнко А.А., Некречій Н. Я.

за участю: позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Звенигородська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Звенигородська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовано тим, що 06 березня 2009 року в м.Звенигородка Черкаської області помер його батько ОСОБА_6. Після його смерті залишилася спадщина до складу якої входить ? частина квартири №17 будинку №99, що розташована на проспекті Шевченка в м.Звенигородка Черкаської області. За заявою позивача про прийняття спадщини 21 серпня 2009 року державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 було відкрито спадкову справу після смерті батька за № 173. В період часу від закінчення спливу шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 та до початку 2015 року позивач декілька раз звертався до нотаріуса із усними заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, проте із-за відсутності правовстановчого документу на нерухоме майно спадкодавця, нотаріусом в усній формі було відмовлено у видачі такого Свідоцтва. Зазначено, що такий правовстановчий документ знаходиться у співвласниці померлого ОСОБА_7, яка відмовилась надати необхідні документи, а нотаріусом було рекомендовано дочекатися коли ОСОБА_7 перша звернеться до нотаріальної контори із заявою на отримання Свідоцтва, так як вона також входить до кола спадкоємців ОСОБА_6

30 січня 2015 року померла ОСОБА_7, через один рік і 8 місяців, після смерті останньої, позивач дізнався, що квартира повністю перейшла у власність до спадкоємиці ОСОБА_3, яка не має ніяких родинних звязків, однак проживає на одній площадці з батьком, являється сусідкою та мала дружні звязки з померлою ОСОБА_8. Після чого позивач звернувся до нотаріуса із письмовою заявою на отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 Нотаріус в свою чергу відмовила постановою про відмову від 11.04.2017 року, де вказано, що ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру № 2867 від 28.08.2015 року, куди помилково було включено і частину квартири, що була успадкована позивачем після смерті його батька ОСОБА_6 Померлий батько позивача ніколи добровільно не робив заповіт на свою ? частину майна, так як хотів, щоб його частина залишилася сину, тобто позивачу. Нотаріус повідомила ОСОБА_3 про необхідність внесення змін до свідоцтва, так як при вчиненні нотаріальної дії була допущена помилка, однак відповідачка ухиляється надати таку згоду, тому позивач змушений звернутися до суду.

Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2867 видане 28 серпня 2015 року Звенигородською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя ОСОБА_3. Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6, який помер 06 березня 2009 року в м.Звенигородка Черкаської області, актовий запис про смерть №72, а саме право власності на ? частину квартири №17 в будинку №99, який розташований на проспекті Шевченка в м.Звенигородка Черкаської області,

ОСОБА_9 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа Звенигородська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування. Вимоги за зустрічним позовом мотивовано тим, що з середини 1979 року вона ОСОБА_3 та члени її сімї стали допомагати подружжю Пономар-Слинченко у побутових потребах з моменту їх вселення у квартиру №17, що розташована по сусідству по проспекту Шевченка, 99 м.Звенигородка Черкаської області. ОСОБА_6 був інвалідом 1-групи по зору (повністю сліпий) потребував постійного догляду. Його дружина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити належних умов проживання для свого чоловіка в повному обсязі також не могла, так як із-за похилого віку сама потребувала догляду та сторонньої допомоги. Син ОСОБА_6 від першого шлюбу, жодного разу не приїздив до них, не цікавився як вони живуть та які в них життєві умови та потреби. На початку 2000 року стан здоровя подружжя Пономар-Слинченко значно погіршився, ОСОБА_3 та її члени сімї взяли на себе повний догляд за пенсіонерами.

ОСОБА_6 помер у віці 80 років, всі витрати на поховання взяли на себе ОСОБА_3 та її чоловік, Після поховання ОСОБА_3 особисто отримала Свідоцтво про смерть ОСОБА_6 та продовжувала доглядати за ОСОБА_7, яка була не ходяча та дуже хвора. 18.03.2009 року ОСОБА_7 склала заповіт на ОСОБА_3 на все належне їй майно. Після смерті ОСОБА_7, на підставі заповіту ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається з квартири кв.17 розташованої по просп. Шевченка, 99 м.Звенигородка, Черкаської області. Під час оформлення спадщини державним нотаріусом не повідомлялося про інших спадкоємців в особі ОСОБА_1 Отримавши свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, у вищезазначеній квартирі за власний кошт був проведений капітальний ремонт, проводилися і проводяться всі поточні платежі. Зазначила про ухилення від піклування ОСОБА_1, який будучи сином померлого ОСОБА_6 не приймав участі в матеріальному утриманні свого батька в період часу коли він був непрацездатним, інвалідом 1-ї групи по зору, не цікавився станом його здоровя.

Враховуючи наведене ОСОБА_3 просить усунути ОСОБА_1 від права на спадкування ? частки майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, що відкрилася після смерті ОСОБА_6, який помер 06.03.2009 року

У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник заявлені позовні вимоги підтримали. Позивач додатково зазначив, що він спілкувався з батьком, щомісячно приїздив до нього у гості разом з онуками, привозив продукти харчування, надавав допомогу. Вказав, що його батько був здоровою людиною, до останнього працював і лише в останні роки життя мав певні проблеми зі шлунком. Батько помер від інфаркту. Про те, що його батько був офіційно одружений зі ОСОБА_7 йому було невідомо, він вважав, шо вони просто проживають у цивільному шлюбі. Після смерті батька, у день поховання, він дав ОСОБА_7 5000грн. на облаштування памятника. Після цього зі ОСОБА_7 він більше не спілкувався. Проти задоволення зустрічного позову позивач заперечив, посилаючись на його необґрунтованість.

У судовому засіданні відповідачка (позивач за зустрічним позовом) та її представник проти первісного позову заперечували, зустрічні позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. ОСОБА_3 додатково пояснила, що познайомилася з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 А у 1979 році, коли останні переїхали проживати до м. Звенигородка та поселилися з нею на одній сходинковій площадці. Вона разом з родиною допомагали їм облаштовуватися після переїзду, і потім надалі надавали їхній родині усіляку допомогу, оскільки ОСОБА_6 був повністю сліпий, а ОСОБА_7 вже мала похилий вік. Вона та члени її родини надавали їм допомогу у побуті, прибирали, прали, привозили постійно воду, оскільки у їхньому будинку близько десяти років було відсутнє водопостачання, ходили на ринок та у магазин, допомагали готувати, робили необхідні ремонтні роботи, перекривали дах, оскільки вони жили на останньому поверсі. Після того як ОСОБА_6 почав хворіти ОСОБА_3 надавала йому необхідну медичну допомогу, здійснюючи санітарний догляд, перебувала з ним у лікарні. В останні роки життя, після загострення хвороб та перенесення кількох оперативних втручань, надання санітарної допомоги було постійним, ОСОБА_3 по кілька разів на день замінювала мочеточний катетер, надавала іншу медичну допомогу. Після смерті ОСОБА_6 вона продовжувала доглядати ОСОБА_7, яка і заповіла їй усе належне на день смерті майно. Поховання як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 здійснювали за власний кошт. Певну допомогу на поховання ОСОБА_6 було надано УТОС. ОСОБА_1 жодного разу не бачила, не бачила і щоб ОСОБА_6 хтось передавав певні продукти харчування, допомоги на поховання також ОСОБА_1 надано не було. Зазначила, що ОСОБА_6 розповідав про те, що він не спілкується зі своїм сином.

Представник третьої особи ОСОБА_5 у судовому засіданні вказала, що первісний позов має бути задоволено частково, а саме за ОСОБА_1 слід визнати право власності на ? частину спірної квартири. Щодо зустрічного позову поклалася на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 з 1979 року з моменту його переїзду до м. Звенигородка. Вона проживала з ним у одному будинку. Зазначила, що на протязі всього часу проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у м. Звенигородка ОСОБА_3 та її родина надавали їм допомогу: носили воду, прали, робили ремонт у квартирі, оскільки у останніх протікав дах, ходили до лікарні. Про стан здоровя вказала, що останні роки ОСОБА_6 тяжко хворів, зазначала на які захворювання, ходив дуже зігнутий, а останні пів року майже зовсім не виходив з дому. Крім того зазначила, шо ОСОБА_6 розповідав їй, що має сина проте останній з ним не спілкується. Сина на похоронах ОСОБА_6 вона не бачила. Не бачила вона його ніколи і у ОСОБА_6 Поховання було організоване Устенками та за їх кошти.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 з 1979 року з моменту його переїзду до м. Звенигородка, вона проживала з ним у одному підїзді. Спілкувалися вони досить часто і про сина ОСОБА_6 ніколи не згадував. Допомогу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надавали усім підїздом, але постійно ним опікувалася родина ОСОБА_3 носили воду, ходили на базар, латали кришу, організували поховання. Останні роки ОСОБА_6 дуже хворів, зазначала на які захворювання. Вказала, що ОСОБА_3 надавала йому посильну медичну допомогу. Вказала, що останнім часом ОСОБА_6 ледь ходив. Поховання організовували родина ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 з 2004 року, з моменту переїзду до буд. 99 по проспекту Шевченка в м. Звенигородка.. Вона проживала з ним у одному підїзді. Зазначила, що ОСОБА_3 та її родина надавали допомогу ОСОБА_6 та ОСОБА_7: готували їсти, робили ремонт у квартирі, ходили в лікарню, міняли постіль,. Про стан здоровя вказала, що останні роки ОСОБА_6 тяжко хворів, зазначала, що останнім часом він ледь ходив. Крім того зазначила, шо ОСОБА_1 ніколи не бачила і їй взагалі не було відомо про його існування., на похоронах його не бачила. Поховання було організоване Устенками та за їх кошти.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з ОСОБА_6 з 1979 року -вони разом працювали в УТОС. На той час ОСОБА_6 вже зовсім нічого не бачив. Мав з ним дружні відносини, ходили на свята один до одного. Вказав, що ОСОБА_6 платив аліменти на утримання сина, а після його переїзду до м. Звенигородка з РФ син приїхав до нього вимагати гроші, які останній мав заробити у м. Хабаровську. Проте ОСОБА_6 відмовив йому і з цього часу спілкування з сином припинилося. Після цього ОСОБА_1 І він бачив лише на похованні батька. Допомоги на поховання він не надав, воно здійснювалося за рахунок родини ОСОБА_3 та частково за кошти УТОСу. Поховання було скромним, оскільки всі кошти ОСОБА_3 витратили на лікування ОСОБА_6 Вказав, що ОСОБА_6 тяжко хворів, зазначив на які хвороби. Пояснив, що допомогу останньому надавала родина ОСОБА_3 носили воду, виконували ремонтні роботи у квартирі, ходили до магазину, возили його на могили його родичів. Син жодної допомоги не надавав, навіть не приїздив.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 з 2005 року, з моменту переїзду до буд. 99 по проспекту Шевченка в м. Звенигородка. Часто з ним спілкувалася і він казав, що має сина, проте не спілкується з ним і син йому не допомагає. Зазначила, що ОСОБА_3 та її родина надавали допомогу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, доглядали їх і поховали за власний рахунок. Наразі доглядають за їхніми могилами.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 оскільки вона проживала з ним у одному будинку. Вказала, що ОСОБА_3 та її родина надавали допомогу ОСОБА_6: готували їсти, доглядали, надавали необхідну допомогу, прали, міняли постіль, після смерті доглядали за могилою. Про ОСОБА_1 їй взагалі не було відомо, ніколи його не бачила.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що він був знайомий з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з моменту їх переїзду до м. Звенигородка. Він та його дружина ОСОБА_17 допомагали їм у переїзді та облаштуванні. Після їх переїзду вони з дружиною надавали їхній родині усіляку допомогу, оскільки ОСОБА_6 був повністю сліпий, а ОСОБА_7 вже мала похилий вік. Вони допомагали їм у побуті, прибирали, прали, привозили постійно воду, ходили на ринок та у магазин, допомагали готувати, робили необхідні ремонтні роботи, перекривали дах, оскільки вони жили на останньому поверсі. Після того як ОСОБА_6 почав хворіти його дружина ОСОБА_3 надавала йому необхідну медичну допомогу, здійснюючи санітарний догляд, перебувала з ним у лікарні. В останні роки життя, ОСОБА_6 дуже тяжко хворів, і його дружина та він надавали санітарну допомогу, по кілька разів на день замінювали мочеточний катетер, робили консервацію для їх родини, постійно готували їжу. Він знімав стінку між ванною та туалетом у квартирі ОСОБА_6 та облаштовував туалетну кімнату з урахуванням його фізичних обмежень, обкладав плиткою, ставив бойлер. Все це робилося за його та його дружини кошти, оскільки ОСОБА_6 отримував невеличку пенсію, яка вся уходила на ліки. За життя ОСОБА_6, а потім і ОСОБА_7 хотіли переписати на ОСОБА_3 свою квартру, проте вона відмовлялася. Жодних інших родичів у родини Пономар-Слинченко не було. Після смерті ОСОБА_6 вони продовжувала доглядати ОСОБА_7 Поховання як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 здійснювали за власний кошт. ОСОБА_1 жодного разу не бачива, допомоги на поховання також ОСОБА_1 надано не було. Зазначила, що ОСОБА_6 розповідав про те, що він не спілкується зі своїм сином, оскільки він його прогнав, коли той приїхав просити гроші на автомобіль.

Свідок ОСОБА_18. у судовому засіданні пояснив, що він був знайомий з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з свого дитинства. Вони переїхали до м. Звенигородка та оселилися у їхньому підїзді. Його родина надавала допомогу ОСОБА_6 та його дружині, робили ремонт, готували, мама допомагали у лікуванні, оскільки ОСОБА_6 часто лежав у лікарні, вказав які він мав захворювання. Він особисто носив їм воду бідонами В останні роки життя, ОСОБА_6 дуже тяжко хворів. Поховання як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 здійснювали його батьки, він допомагав. За життя ОСОБА_6 розповідав що син приїхав вимагати у нього кошти на машину, коли вони переїхали до м. Звенигородка, а станом його здоровя не поцікавився, допомоги не пропонував, з цього часу їх спілкування припинилося. ОСОБА_1 жодного разу не бачив.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з дитинства, вважала їх своїми дідусем та бабусею. ЇЇ батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_16 постійно опікувалися родиною ОСОБА_6: готували їсти, прибирали, робили ремонт, носили воду, прали, заготовляли фрукти і овочі. Вона також надавала допомогу. Вказала, що в останні роки життя, ОСОБА_6 дуже тяжко хворів, розказала на які хвороби. Вони носили йому книжки з бібіліотеки, касети до магнітофону. Дуже часто викликали швидку. Поховання як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 здійснювали за кошти її родини. Їм було відомо, що у ОСОБА_6 десь є син, проте він жодного разу не приїздів, допомоги не надавав. ОСОБА_6 був сердитий на свого сина, оскільки він просив у нього кошти на автомобіль, але не цікавився станом здоровя і необхідною допомогою.

Від допиту заявлених свідків зі сторони первісного позивача останній відмовився.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши мтеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10.12.1968 року було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який зареєстровано Бюро ЗАГС Центрального району м. Хабаровськ.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло 13.07.1994 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 в рівних долях.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер 06.03.2009 року у віці 80 років, про що складено відповідний актовий запис №72

З заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися позивач ОСОБА_1 та дружина померлого ОСОБА_7 Проте свідоцтва про право на спадщину видані не були.

30.01.2015 року померла ОСОБА_7 у віці 101 рік, про що зроблено актовий запис №36.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2, спадкоємцем є ОСОБА_3 відповідно до складеного заповіту від 18.03.2009.

Згідно матеріалів спадкової справи до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 Звенигородською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи за №79/2015.

28.08.2015р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру №17 по просп.. Шевченка, 99 в м.Звенигородка.

Відповідно до інформаційної довідки 42951338 від 28.08.2015, ОСОБА_3 є власником квартири №17 по просп.. Шевченка, 99 в м.Звенигородка Черкаської області на підставі Свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частина 5 статті 1268 ЦК України закріплює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1296 - 1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 2 ст. 23 його постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Встановлено, що позивачу за первісним позовом Державним нотаріусом відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири з підстав, що свідоцтво про право на спадщину на всю частку майна, що належало ОСОБА_6, який помер 06.03.2009 року вже видане на іншу особу спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 (а.с.7).

Як вбачається з листа Звенигородської державної нотаріальної контори, який адресований ОСОБА_1: державним нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8, яка померла 30.01.2015 року, на користь спадкоємця за заповітом ОСОБА_3, помилково було включено до свідоцтва про право на спадщину100% квартири, а не ? частини квартири. Квартира належала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках. Згідно свідоцтва про право власності (набута в порядку приватизації). ОСОБА_3 повинна була успадкувати ? частину, яка належала ОСОБА_7 та ? частину, яка перейшла до ОСОБА_7 від чоловіка ОСОБА_6, а син ОСОБА_1 повинен був успадкувати ? частину від батька ОСОБА_6 (а.с. 119).

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно, ОСОБА_7, яка являлась дружиною померлого ОСОБА_6 мала право на ? частину спільної квартири, яка належала подружжю в рівних частках та ? частину, яка перейшла до ОСОБА_7 від чоловіка після його смерті.

Відтак ОСОБА_1 та ОСОБА_7 як спадкомці першої черги мали отримати у спадщину після ОСОБА_6 по ? частині спірної квартири.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_7 не була офіційною дружиною його батька не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Враховуючи наведене первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме: необхідно скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2867 видане 28 серпня 2015 року Звенигородською державною нотаріальною конторою Черкаської області на імя ОСОБА_3 і визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6, який помер 06 березня 2009 року в м. Звенигородка Черкаської області, актовий запис про смерть №72, а саме право власності на 1/4 частину квартири №17 в будинку №99, який розташований на проспекті Шевченка в м.Звенигородка Черкаської області.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Пред'являючи зустрічні позовні вимоги про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування ? частини спірного майна, ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_6 потребував постійного стороннього догляду та піклування, а ОСОБА_1, який є сином померлого такого догляду та будь-якої допомоги не надавав.

Відповідно до в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Також, підлягає оцінці факт, за який період, з якого часу потребував сторонньої допомоги спадкодавець, які настали негативні наслідки від того, що спадкоємець злісно ухилявся від надання допомоги, яка їх тяжкість. Крім того, підлягають зясуванню обставини, - чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і, чи мав спадкоємець матеріальну чи фізичну змогу надавати таку допомогу.

Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні зазначених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності.

Дані позиції викладені і в узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13.

ОСОБА_6 був інвалідом І групи по зору і як вбачається з показів усіх свідків потребував сторонньої допомоги, проте ОСОБА_1 свого обовязку по утриманню батька не виконував.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він щомісячно приїздив до батька не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, останній навіть не був обізнаний про стан здоровя свого батька, наявні хвороби та те, що він має дружину. Вказане підтверджено і показами свідків у судовому засіданні. Однак судом не було встановлено тих обставин, що ОСОБА_1 умисно ухилявся від обов'язку з надання допомоги своєму батькові.

Більш того, ОСОБА_1 є також інвалідом першої групи по зору і як вбачається з висновку МСЕК сам потребує постійного стороннього догляду.

Таким чином, ОСОБА_1 не підлягає усуненню від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, а відповідно і зустрічний позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, керуючись вимогами згідно ст.ст. 15, 16, 392, 509, 525, 526, 547, 553, 627, 638, 639, 1046, 1049 , 1218, 1265, 1268 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати недійсними Свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2867 видане 28 серпня 2015 року державним нотаріусом ОСОБА_5 Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області на ім'я ОСОБА_3. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_6, який помер 06.03.2009 року в м. Звенигородка Черкаської області, що складає - 1/4 частину квартири, яка знаходиться за адресою: Черкаська область, місто Звенигородка, будинок 99 (девяносто девять), квартира 17 (сімнадцять);

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Звенигородська державна нотаріальна контора про усунення у праві на спадкування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 03.08.2017р.

Суддя: Д.І. Сакун