Справа № 381/2277/16-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/2285/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 20.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Суханової Є.М.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_3, Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що відповідно до рішення виконкому Фастівської міської ради №106/120 від 23 травня 1996 року їй надано в користування земельну ділянку розміром 600 кв. м. по вул. Стовби, 37 в м. Фастові, Київської області, цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та господарських споруд, 16 квітня 1997 року укладено договір про надання цієї земельної ділянки для будівництва житлового будинку, а рішенням виконкому Фастівської міської ради №35/15 від 19 лютого 1998 року їй надано право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, однак за станом здоровя до 2014 року вона не оформити необхідної документації, тому 23 грудня 2014 року рішенням Фастівської міської ради Київської області їй повторно надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування будинку, коли і зясувалось, що більша частина її земельної ділянки за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30 серпня 2012 року передана у власність відповідачці.

Вважає, що рішення органу місцевого самоврядування про виділення відповідачці спірної земельної ділянки та виданий на підставі цього рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки видані без погодження відповідачкою з нею, як суміжним землекористувачем, меж земельної ділянки, внаслідок чого відбулося захоплення частини її земельної ділянки.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо незаконного надання ОСОБА_3 земельної ділянки та отримання нею державного акту на право власності на земельну ділянку , через що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення виконкому Фастівської міської ради № 106/120 від 23 травня 1996 року «Про переоформлення технічної документації на будівництво житлового будинку по вул.Стовби №37 із ОСОБА_4В.» позивачці було надано земельну ділянку розміром 600 кв. м. по вул. Стовби, 37 для будівництва житлового будинку та господарських споруд, 16 квітня 1997 року укладено договір про надання цієї земельної ділянки для будівництва житлового будинку, а рішенням виконкому Фастівської міської ради №35/15 від 19 лютого 1998 року їй надано право на безкоштовну приватизацію цієї земельної ділянки (а.с.9-12,14,15).

23 грудня 2014 року рішенням Фастівської міської ради Київської області їй повторно надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування будинку, коли і зясувалось, що більша частина її земельної ділянки за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30 серпня 2012 року передана у власність відповідачці (а.с.13).

Рішенням Фастівської міської ради № 1837-XXIX-YI від 30 серпня 2012 року відповідачці ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,0997 га в м. Фастові по вул. Стовби, №36, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а рішенням Фастівської міської ради № 23/99-XXXIY-YI від 29 листопада 2012 року даний проект було затверджено та видано ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку (а.с.22, 23, 67).

З листа Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області від 18 серпня 2016 року вбачається, що будь-яка інформації стосовно належності ОСОБА_2 земельної ділянки по вул. Стовби у м. Фастові громадянці в управлінні відсутня (а. с. 46).

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтями 19, 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року (у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення про передачу позивачці спірної земельної ділянки), було встановлено, що надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок,розробку яких,перенесення їх меж в натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації, а право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Зі змісту ст.123 Земельного кодексу України слідує, що надання земельних ділянок у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, які приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п.5 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України 2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення в дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема: розробки проекту відведення їй земельної ділянки та доказів встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, відповідно до вимог ст.ст. 19, 22 ЗК України 1990 року, а відповідно і наявності факту накладення земельної ділянки відповідачки на її земельну ділянку, оскільки з державного акту ОСОБА_3 вбачається, що її земельна ділянка не межує з земельною ділянкою позивачки і має іншу адресу, площу та цільове призначення. Не може бути таким доказом і схема розташування земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.18), на яку вона посилається в своїх доводах, оскільки вона не містить жодної інформації щодо площі, меж чи координат накладання зображених на ній земельних ділянок, та щодо джерела походження іншої інформації зазначеній в ній.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного рішення.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: