АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2404/17
Справа №642/9327/15ц Головуючий 1 інст. Євтіфієв В.М.
Категорія :договірні Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 18 травня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про стягнення нарахувань за невиконання грошового зобовязання, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, зазначивши в якості третьої особи ОСОБА_3 про стягнення нарахувань за невиконання грошового зобовязання.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2013 р. у справі 642/1377/13-ц з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто 777419.67грн за договором позики.

04 вересня 2013 року на підставі виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м.Харкова , відкрито виконавче провадження.

На теперішній час відповідачем своїх зобовязань за цим рішенням не виконано.

07 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги, та позивачу надано право вимоги до ОСОБА_1 суми інфляційних та інших нарахувань. на суму заборгованості, яка стягнути за рішенням суду.

Таким чином, у звязку з невиконання зобовязання на підставі вимог ст..509, 610, 611, 617, 625 ЦК України, ОСОБА_2 вважав, що відповідач повинен йому сплатити індекс інфляції за час прострочення грошового зобовязання та три відсотки річних в сумі 703758.87грн, інфляційні нарахування в сумі 58149.07грн..

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 01.03.2013 по 01.03.2016 року три відсотки річних від простроченої грошового зобовязання в сумі 58149,07 грн., інфляційні нарахування в сумі 703758,87 грн. та судовий збір в 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення районного суду та новим рішенням відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки виконавче провадження відкрито за заявою ОСОБА_3, вона є стягувачем у виконавчому провадженні . Окрім цього судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме ст..514-518, 530, 625 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню, виходячи з наступних питань.

Відповідно до ст..213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникло право вимоги індексу інфляції та 3% річних на підставі договору про відступлення права вимоги та визначена позивачем сума знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримав позику у сумі 97000 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2013 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 було стягнуто 777419.67грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року рішення районного суду в цій частині залишено без змін.

04.09.2013 року на підставі виконавчого листа, виданого згідно рішення Ленінського районного суду було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 зазначеної суми боргу.

07 липня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги.

У пункті договору п.2.1 сторони визначили, що за умовами договору кредитор передає набувачу право вимоги (замість кредитора) штрафних санкцій/пені, відсотків, інфляційних та інших нарахувань в звязку з неповерненням суми боргу кредитору вчасно.

Додатковою угодою від 07 липня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду про поділ отриманих сум між ними відповідно до відступлення права вимоги.

19 жовтня 2015 року на адресу ОСОБА_1 ОСОБА_2 було направлено вимогу негайного платежу інфляційних нарахувань та 3% річних на підставі невиконання грошового зобовязання з повідомленням про відступлення прав вимоги щодо стягнення з відповідача вказаних сум. Вказані обставини підтвердженні позивачем відповідними копіями документів, долучених до матеріалів справи.

У частині 1 статті 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Отже, зобов'язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов'язання.

Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов'язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 ЦК України).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається потягом усього часу існування зобовязання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договору обсягу зобовязання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Проте, виходячи зі змісту оспорюваного договору, його предметом є уступка права вимоги штрафних санкцій, передбачених ст..625 ЦК України, які не були предметом розгляду судами при вирішенні спору щодо стягнення суми боргу за договором позики, та з умов договору вбачається, що ОСОБА_2 не було переуступлено право вимоги стягнутої за рішенням суду суми боргу, для стягнення якої був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Відповідно до вимог ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили є обовязковим на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною 5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін,державний виконавець або одна із сторін мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обовязкові тією мірою, якою вони були б обовязковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони у виконавчому провадженні вирішується виключно судом.

Отже заміна кредитора у зобовязанні, як і саме зобовязання є інститутом цивільного права, а відносини, повязані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Судова колегія приходить до висновку, що при укладенні спірного договору уступки права вимоги, сторони, не замінюючи кредитора у зобовязанні в порядку ,передбаченому чинним законодавством, фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення, не зважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Крім цього, ЦК України не передбачає можливість щодо уступки права вимоги суми штрафних санкцій які можуть виникнути в майбутньому.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 суми нарахувань за невиконання грошового зобовязання.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 18 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про стягнення нарахувань за невиконання грошового зобовязання відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили після проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Швецова Л.А.

Судді Котелевець А.В.

ОСОБА_4