Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7651/17 Доповідачу суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом Київської міської ради, Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер його батько ОСОБА_6, який з 06.09.1985 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 та яка померла в травні 2016 року. Після смерті мачухи відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Оскільки інших спадкоємців, крім позивача, у мачухи не було, а він фактично проживав однією сім'єю з нею, вів спільне господарство, і ще живим батьком з червня 2010 року. За життя мачуха заповіту не склала. Похованням її займався він - позивач. Так як після смерті ОСОБА_7 він звернувся у визначені строки до нотаріальної контори, проте, йому було відмовлено у оформленні спадщини, просив суд, визнати факт проживання його однією сім'єю з ОСОБА_7 з червня 2010 року по травень 2016 року та визнати за ним право власності на спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до Київської міської ради, Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне територіальне управлінні юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживанні однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Встановлено факт проживання з червня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 , як пасинка та мачухи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер ( НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник Київської міської ради подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Доводи її апеляційної скарги зводяться до того, що судом не було враховано, що жодних доказів того, що позивач за життя спадкодавця брав участь у витратах по утриманню спадкового майна, проживав однією сім'єю зі спадкодавцем в період 2010-2016 роки та вів з нею спільне господарство, надавав матеріальну допомогу. При цьому вказувала, що позивач був зареєстрований у іншому місці, має своє власне житло, перебуває у шлюбі. Окрім цього, судом не були враховані вимоги ст. 392 ЦК України , п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 « Про судову практику у справах про спадкування» , Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» . Поза увагою суду залишилось і те, що позивач не надав доказів про існування перешкод для оформлення спадкової справи у нотаріальному порядку у разі встановлення судом юридичного факту та суд передчасно задовольнив позовні вимоги.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_4, представника відповідача Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, третьої особи: Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомленими, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач для участі у справі направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 до Київської міської ради, Виконавчого органу Київськоміської ради Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне територіальне управлінні юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживанні однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно та встановлюючи факт проживання з червня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 , як пасинка та мачухи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 та визнаючи за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими, єдиним спадкоємцем ОСОБА_7, яка своїх дітей не мала, є її пасинок , позивач по справі. У шлюбі з іншими особами ОСОБА_7 не перебувала , інших утриманців від шлюбних стосунків не мала. Також суд враховував те, що позивач по теперішній час проживає у спірній квартирі, утримує її та сплачує комунальні послуги, а тому можливо визнати за ним право власності на спірне житло в порядку спадкування за законом .

Однак, погодитись з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідноіз законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; суд недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважав встановленими при цьому порушив норми як процесуального, так і матеріального права.

Судом установлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року, про що свідчить свідоцтво про її смерть Серії НОМЕР_2 (а.с.10), заповіту ОСОБА_7 не склала.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

При поданні позивачем заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, нотаріус йому повідомив, що оскільки він не є спадкоємцем 1,2,3 черг за законом, з метою підтвердження його права на спадщину за законом в порядку 4 черги, необхідно в судовому порядку підтвердити факт спільного проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 не менше 5 років та таким чином встановити факт наявності в нього права на спадкове майно за законом.

На час своєї смерті ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5

Так, за приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до положень ст. ст. 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтував своє рішення фактично лише на показах свідків та документів про поховання спадкодавця. Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду, що пояснення представника позивача та покази свідків є належними доказами у справі проживання однією сім'єю спадкодавця та позивача.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_11 з 21 січня 1989 року та має з дружиною спільне житло за адресою: АДРЕСА_4, де і зареєстрований з 14.01.1986 (а.с.61). За цією ж адресою проживає їх донька. Ці обставини спростовують факт проживання позивача за адресою спадкодавця.

Крім пояснень свідків, на обґрунтування позову позивач не надав ніяких довідок відповідних житлових органів, які б свідчили про те, що позивач за період з 2010 року по день смерті ОСОБА_7 проживав за місцем проживання спадкодавця, нарахування комунальних платежів на дві особи.

Матеріали справи не містять ніяких письмових доказів про сплату платежів і т.ін., ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки суперечливі висновки свідків, витрати коштів на поховання не можуть свідчити про факт проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов'язків між померлою не менше як п'ять років.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення сулу першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Із матеріалів, апеляційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є обґрунтованою і наведені в ній доводи дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника Київської міської ради задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Київської міської ради, Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: