Справа № 158/1541/17 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/773/1077/17 Категорія: 69 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Рожищенське об'єднане управління Пенсійного фонду України, про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого (добровільного) відселення за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу судді Ківерцівського районного суду від 23 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

21 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою, посилаючись на те, що він народився 08 листопада 1962 року в селі Старий Чорторийськ Маневицького району Волинської області, яке у 1991 році було віднесене до категорії земель радіоактивного забруднення «Зона гарантованого добровільного відселення». Він отримав статус особи, яка постійно проживала або постійно працювала у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1992 роках.

Документально встановлено юридичний факт його постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років у селі Старий Чорторийськ з 08 листопада 1962 року по 1983 рік та з 1989 року по 1995 рік.

Проте факт його проживання у вказаному селі з 1983 року по 1989 рік не підтверджений документами в силу того, що в цей період він змушений був виписатися із вказаного села і прописатися у місті Дубляни Львівської області у зв'язку з навчанням у Львівському сільськогосподарському інституті.

Встановлення юридичного факту постійного проживання в зоні гарантованого (добровільного) відселення в період з 26 квітня 1986 року по 1989 рік впливатиме на створення умов для здійснення його прав на пенсію. Вказаний факт підтверджується архівною довідкою про нарахування йому заробітної плати за 1986 рік, а також може бути підтверджений показаннями ряду свідків, мешканців його села.

Враховуючи викладене, просив встановити факт його постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в селі Старий Чорторийськ Маневицького району Волинської області в період з 1983 року по 1989 рік, в тому числі з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду від 23 червня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу і направити справу для продовження розгляду, покликаючись на її невідповідність вимогам ч. 2 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Заявлені ОСОБА_1 вимоги ґрунтуються на положеннях ст. ст. 11, 14, 55 Закону України від 28 лютого 1991 р. № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються певні категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій.

Частиною першою ст. 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

З посиланням на вказані правові норми заявник просив встановити факт, що має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у ч. 1 ст. 256 ЦПК України. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. № 5 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 травня 1998 р.) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

На підставі цього Закону постановою Кабінетом Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51 було затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пунктом 10 зазначеного Порядку передбачено, що видача посвідчень потерпілим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, видаються на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 5).

Отже, законом передбачено позасудовий порядок встановлення юридичного факту, про який просить заявник, і останній має можливість одержати документ, що засвідчує цей факт, звернувшись до вищевказаних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, що матиме своїм наслідком віднесення його до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Крім того, із заяви ОСОБА_1 вбачається, що між ним і заінтересованою особою існує спір про право на пільгову пенсію як потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суддя суду першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наведеними вище обставинами справи та положеннями законодавства.

Оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу судді Ківерцівського районного суду від 23 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді