Справа № 308/5002/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

31 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 комітет «Престиж», про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня 2016 року, -

встановила:

13.05.2016 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до Ужгородської міської ради мотивуючи наступним. Позивач 03.04.1989 був прийнятий на роботу до Закарпатського виробничого обєднання «Ужгородський хлібокомбінат», де працював на різних посадах. На підставі рішення Ужгородської міської ради від 26.04.1989 № 72 «Про план дольової участі в житловому будівництві та розподіл квартир у 1989 році» Ужгородський хлібокомбінат взяв участь у будівництві гуртожитку на 107 місць по вул. Богомольця, 20 у м. Ужгороді. 30.11.1989 гуртожиток хлібокомбінату був уведений в експлуатацію, а розпорядженням Виконкому Ужгородської міськради від 26.12.1989 № 191 був проведений розподіл кімнат у гуртожитку. Позивач ОСОБА_1 отримала в гуртожитку кімнату № 316, де продовжує проживати з чоловіком ОСОБА_3, що підтверджується договором найму від 01.07.2000, ордером від 21.12.2006, договором найму від 20.04.2008.

Гуртожиток передано у комунальну власність, будівлю переведено у статус житлового будинку, що перебуває на балансі Ужгородської міськради. За власні кошти мешканці реконструювали приміщення під квартири, квартира позивача має дві житлові кімнати, загальна площа квартири становить 50,8 кв. м, житлова 32,6 кв. м. Беручи до уваги положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», позивач у 2016 році звернувся до Ужгородської міськради із заявою про укладання договору найму на квартиру АДРЕСА_1, однак, рішенням Виконкому Ужгородської міськради від 13.04.2016 № 100 в укладенні договору найму відмовлено через недотримання вимог ст.ст. 47, 48 ЖК України. Така відмова є перешкодою в приватизації квартири та порушує право позивача набути це майно у власність.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація житлових приміщень, в т.ч., у гуртожитках, здійснюється з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена сімї та додатково 10 кв. м на сімю. У квартирі АДРЕСА_1 сімя позивача проживає безперервно з 1989 року, утримує і ремонтує це житло, право на приватизацію житла позивачем не використано. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю, якщо інше не встановлено ЦК України, це право набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України), ці норми закону поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001. Позивач ОСОБА_1 є добросовісним володільцем квартири і не знала та не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності з огляду на положення ст.ст. 47, 48 ЖК України.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.08.2016 у позові відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить рішення скасувати, позов задовольнити. На обґрунтування скарги наводить загалом ті ж доводи, якими мотивувався позов, вважає, що суд неправильно витлумачив норми закону та помилково відмовив у позові.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 як працівник ЗВО «Ужгородський хлібокомбінат» на підставі розпорядження Виконкому Ужгородської міськради від 26.12.1989 № 191 отримала кімнату № 316 у гуртожитку по вул. Богомольця, 20 у м. Ужгороді. 21.12.2006 за рішенням адміністрації та профкому ВАТ «Ужгородхліб» від 21.12.2006 № 12 позивачу видано ордер на житлову площу в гуртожитку (кімнати 315-316), позивач 01.07.2000 і 20.04.2008 укладав із ВАТ «Ужгородхліб» договори найму житлової площі для сімї з двох осіб у гуртожитку. Ці обставини підтверджуються документами на а.с. 7-22 та іншими матеріалами справи.

Рішенням Виконкому Ужгородської міськради від 24.02.2010 № 57 затверджено акт приймання-передачі гуртожитку по вул. Богомольця, 20 в м. Ужгороді у комунальну власність міста та передачі його на баланс і обслуговування ОСОБА_2 комітету «Престиж». Рішенням цього ж Виконкому від 18.04.2012 № 124 затверджено акт приймання-передачі будівлі гуртожитку по вул. Богомольця, 20 в м. Ужгороді в оперативне управління БК «Престиж». 27.12.2012 зареєстровано право власності територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради із визначенням оперативного управління за БК «Престиж» на багатоквартирний житловий будинок по вул. Богомольця, 20 в м. Ужгороді. У звязку зі змінами в загальній та житловій площі будинку 17.08.2015 було проведено відповідну державну реєстрацію цього належного територіальній громаді м. Ужгорода житлового будинку (а.с. 23, 24).

Рішенням Виконкому Ужгородської міськради від 13.04.2016 № 100 відмовлено ОСОБА_1 зі складом сімї з двох осіб (чоловік ОСОБА_3М.) в укладанні договору найму на квартиру АДРЕСА_2, що складається з трьох кімнат житловою площею 33,50 кв. м, загальною площею 51,90 кв. м, у звязку з недотриманням вимог ст.ст. 47, 48 ЖК України (а.с. 25). При цьому, Виконком виходив із того, що площа жилого приміщення, яке займає сімя позивача, є більшою, аніж передбачена ст.ст. 47, 48 ЖК України (13,65 кв. м на одну особу), тому підстав для укладання договору немає. Це рішення наразі є чинним і як таке підлягає виконанню (ст.ст. 140, 143-146 Конституції України, ст.ст. 11, 59, 71, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідна правова позиція висловлена відповідачем і під час розгляду справи в суді першої інстанції, крім того, сторона зазначала, що не чинить перешкод позивачу у приватизації квартири, однак, для цього відсутні підстави, оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» обєктом приватизації може бути квартира у багатоквартирному будинку, яка використовується громадянином на умовах найму (ст. 2 ч. 1), тоді як квартира, яку займає позивач, не використовується на умовах найму (а.с. 55-56).

Листом від 22.05.2017 № 2032/03-17 Ужгородська міська рада повідомила апеляційному суду, що ОСОБА_1 вселилася у кімнати №№ 315-316 (зараз квартира № 29) у будинку № 20 по вул. Богомольця в м. Ужгороді на підставі ордеру на право зайняття житлової площі в гуртожитку, виданого ВАТ «Ужгородхліб» 21.12.2006 № 412. До листа додані документи щодо змін у правовому статусі будівлі, найму житлових приміщень тощо.

За приписами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 382, Глава 29 ЦК України, право власності на нерухоме майно, в т.ч., на квартиру, набувається в порядку, визначеному законом, і лише як таке підлягає захисту, рівно як захисту підлягає лише законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття майна у власність, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

За змістом правового інституту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, таке можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном здійснювалося на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України зокрема у постанові від 20.05.2015 (справа № 3-87гс15), для відступу від якої апеляційний суд підстав не має (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Тож у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю: відсутні безтитульність як володіння майном позивачем, який проживає в квартирі на відповідній правовій підставі, так і безтитульність володіння майном відповідачем, якому квартира належить як частина житлового будинку, його право власності оформлено встановленим порядком. Майно перебуває в оперативному управлінні БК «Престиж». За таких обставин, із заявленої позивачем підстави за ним не може визнаватися право власності на майно, що правомірно належить іншій особі, оскільки це означитиме незаконне позбавлення цієї іншої особи права власності, тоді як таке підлягає захисту. Саме ці обставини є ключовими у контексті позову та мають значення для вирішення спору.

Відтак, рішення суду першої інстанції про відмову в позові правильне по суті, відповідає обставинам справи та узгоджується з вимогами закону, що апелянтом не спростовано. Суд не мав підстав для задоволення позову, окремі прогалини в мотивації рішення на його правильність по суті та законність не впливають, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Виходячи з наведеного, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Поза тим, позивач, за наявності для того підстав, не позбавлений права діяти з метою реалізації своїх прав з урахуванням, зокрема, інших передбачених законом способів набуття квартири у власність, дійсних обставин користування жилими приміщеннями в будинку та набуття їх у власність і т.ін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді