Справа № 369/4549/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/2796/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 26.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності,-

встановила:

у травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Києво Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1983 року по 1995 рік.

Під час шлюбу, відповідач отримала в спадок житловий будинок по вул. Київська, 116 в с. Гатне, Києво Святошинський район, Київська область в якому сторони проживала разом з дітьми.

За час спільного проживання позивач перебудував вищезазначений будинок.

Зазначив, що покращив житлові умови проживання своєї сімї, добудував другий поверх, гараж, літню кухню, сарай, туалет, душ, погреб. Тому, вважав дане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Після звернення відповідача з проханням виписатись з будинку, йому стало відомо, що дане майно оформлено лише на ОСОБА_3

Вважає, що порушено його право на володіння, розпорядженням та користуванням належним йому майном.

Просив поновити строк позовної давності, визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво - Святошинський район, с. Гатне, вул. Київська, 116, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2; поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домоволодіння, виділивши кожному по 1/2 частину; виділити в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині кожному домоволодіння, а також судові витрати покласти на відповідача.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги.

Обґрунтовував тим, що дійсно шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний в 1995 року з формальних причин, але продовжили проживати разом.

У 2006 році ОСОБА_3 за його згоди подарувала донці ОСОБА_4 1/3 частину будинку з правом користування конкретними приміщеннями.

До травня 2016 року позивач поживав разом з дітьми, вів спільне господарство, користувався окремою кімнатою в будинку, гаражем, погребом, літньою кухнею, вбиральнею.

Відповідач бажає продати будинок та залишити його на вулиці, тому відносини між ними погіршились. Вказав, що він не претендує на майно, отримане дружиною в спадок, подаровану частину його доньці. Але він має право володіти, розпоряджатись та користуватись частиною створеного ним майна, що складає 51,71051216% інвентаризаційної вартості будівель та споруд всього домоволодіння. Тому свою частину округлив до 1/2 частки.

Остаточно просив визнати 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво - Святошинський район, с. Гатне, вул. Київська, 116, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що не зясовано обставини та не вирішені питання про фактичні дані, що мають значення для справи, зроблено невідповідний висновок обставинам справи, а також неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт, стверджує, що суд першої інстанції не встановив та не зясував юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом 30 років, в житловому будинку за адресою: Київська область, Києво Святошинський район, село Гатне, вулиця Київська 116, з 1986 року по 2016 рік.

Також, ОСОБА_2 вважає, що відсутність експертного дослідження та висновку про оцінку та варіанти технічного розподілу спільного нажитого майна, - унеможливило розгляд вимоги про розподіл спільно нажитого майна.

Просив скасувати рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким визнати 1/2 частину будинку (домоволодіння) за адресою: Київська область, Києво Святошинський район, с. Гатне, вулиця Київська, 116 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1983 року по 08 лютого 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-БК №059948 та пояснення сторін.

21 березня 1997 року приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на спільне сумісне майно бувшого подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Також встановлено, що 16 травня 1986 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво - Святошинський район, с. Гатне, вул. Київська, 116.

31 серпня 2004 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2478га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво - Святошинський район, с. Гатне, вул. Київська, 116, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :01:011:0012.

14 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (яка діяла за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3О.) укладено договір дарування 33/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво -Святошинський район, с. Гатне, вул. Київська, 116. При цьому, у п.3 договору вказано, що право власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на житловий будинок у ОСОБА_3 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст.18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68,69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п.п.22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23, зазначеної вище постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення перебудов, часу їх здійснення, джерело фінансування, їх вартості, зміни вартості будинку через проведені поліпшення.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді