АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3837/17 Головуючий 1 інст. Сенаторов В.М.
Справа № 640/8559/16-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кружиліної О.А.,

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Непочатих Вікторія Володимирівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу м. Харкова ОСОБА_5, Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

30 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд з зазначеним позовом, в якому просила визнати договір дарування 40/100 частин комунальної квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 24, укладений 25 березня 2011 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (далі - ПН ХМНО) недійсним, у звязку з удаваністю, скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності, витребувати на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 40/100 частин комунальної квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 24, та визнати за нею частку спірної квартири.

31 травня 2016 року позивачкою була подана уточнююча позовна заява, в якій підстави заявлених нею 30 травня 2016 року позовних вимог, не змінила.

28 березня 2017 року до суду позивачкою була подана уточнююча позовна заява, в якій вона змінила підстави визнання правочину недійсним, та остаточно просила визнати договір дарування 40/100 частин комунальної квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 24, укладений 25 березня 2011 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим № 586 недійсним, у звязку з фіктивністю з моменту його укладення; скасувати рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором ПН ХМНО ОСОБА_6 від 25 березня 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 9175942 за ОСОБА_1 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1; витребувати на користь ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1, 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_2 (згідно з рішенням ХМР № 12/15 від 20 листопада 2015 року перейменовано на вул. ОСОБА_7), у м. Харкові, визнати за ОСОБА_3 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського (вул. ОСОБА_7), 24; стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду та витрати пов'язані з наданням їй правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що їй належить 79/100 частин квартири № 4 по вул. Петровського (вул. ОСОБА_7), 24, в м. Харкові, з яких 39/100 частин на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_5 23 вересня 2009 року за реєстровим № 2358, а 40/100 частини належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_6 27 липня 2010 року за реєстровим № 1594, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 серпня 2010 року. 21/100 частина даної квартири належить ОСОБА_8

Вказана квартира складається з 8-ми житлових кімнат, загальною площею - 205,5 кв. м, житловою площею - 144,1 кв. м, житлова площа 40/100 частин вищевказаної квартири - 60,8 кв. м.

В спірній частині квартири проживали однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_9 разом з їхніми малолітніми дітьми.

У 2011 році, зі слів співмешканця ОСОБА_3 ОСОБА_9, їй стало відомо, що останній мав з ОСОБА_1 спільні справи, в результаті яких заборгував останньому грошові кошти. Суть їх взаємовідносин їй була не відома. ОСОБА_9, як батько її дітей, тиснув на неї (як психологічно, так і фізично, навіть бив), зловживаючи своїм становищем, наполягав на тому, що їй необхідно виступити в якості майнового поручителя, передавши в іпотеку належне їй майно, а після його розрахунку, він завірив її, що майно буде повернуто.

У звязку з тим, що передача в іпотеку 40/100 частин комунальної квартири передбачала згоду усіх співвласників, а ОСОБА_8, у власності якої було 21/100 частина даної квартири, не бажала надавати такої згоди, ОСОБА_9 наполіг на тому, що це має бути не договір іпотеки, а договір дарування. При цьому, він запевнив ОСОБА_3, що довіряє ОСОБА_1 та після того, як він вирішить з ОСОБА_1 свої питання, останній поверне майно, а саме 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_3. В якості гарантії, що фактичної передачі майна не відбудеться, ОСОБА_9 пояснив, що оригінали правовстановлюючих документів будуть зберігатися в дарувальника, в той же час обдарований реєструвати в БТІ дану частку квартири не буде, таким чином, фактичного переходу права власності на подаровану частину комунальної квартири не відбудеться.

Знаходячись під постійним моральним, фізичним та психічним тиском зі сторони ОСОБА_9, за попереднім його наполяганням, ОСОБА_3 25 березня 2011 року прийшла до ПН ХМНО ОСОБА_10 для укладання оспорюваного договору дарування. Однак, до нотаріуса зайшов раніше їй незнайомий чоловік і пояснив, що його прислав ОСОБА_1 та йому необхідно десь розписатися, він представився, як ОСОБА_4

ОСОБА_3 бачила дану особу вперше і, одразу, зателефонувала ОСОБА_9, який в свою чергу, пояснив, що все добре, ОСОБА_4 є близьким родичем ОСОБА_1, вкотре заспокоївши її, вказав, щоб вона дарувала частину квартири ОСОБА_4 Жодних деталей майбутнього правочину ОСОБА_3 з ОСОБА_4 не обговорювала. Цього ж дня ПН ХМНО ОСОБА_5 було посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 40/100 частин квартири № 4, що знаходиться по вул. Петровського, 24, в м. Харкові. Сплативши державне мито, дарувальник отримала оригінали договору дарування. Ключі від спірної частини квартири ОСОБА_3 обдарованому не передавала, оскільки продовжувала там проживати разом з дітьми, жодних розмов з ОСОБА_4 не вела, бачила його приблизно 10 хвилин. Повернувшись додому ОСОБА_3 оригінал договору дарування поклала вдома, разом з усіма документами.

Позивач зазначала, що підписуючи спірний договір дарування вона не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій, вважала, що даний договір було нею вчинено під впливом тяжкої обставини та післяродової депресії, він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним. Наявність тяжкої обставини була зумовлена примусом її цивільного чоловіка ОСОБА_9 до підписання оскаржуваного договору дарування.

Крім того, позивач зазначала, що спірний договір не був направлений на реальне його виконання, про що свідчить, зокрема, пункт 3 договору дарування, в якому дарувальник свідчить, що прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, як в Україні, так і за її межами, немає, що не відповідало дійсності, оскільки дарувальник, разом з малолітніми дітьми, продовжувала постійно проживати в спірних кімнатах (які і становлять 40/100).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року позовна заява ОСОБА_3 задоволена частково.

Визнано договір дарування 40/100 частин комунальної квартири №4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 24, укладений 25 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим № 586, недійсним з моменту його укладення.

Скасовано рішення №20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором ПН ХМНО ОСОБА_6 від 25 березня 2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 9175942 за ОСОБА_1 на 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1.

Витребувано на користь ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1, 40/100 частин комунальної квартири № 4 по вул. Петровського (згідно рішення ХМР №12/15 від 20 листопада 2015 року перейменовано на вул. ОСОБА_7), в будинку № 24 у м. Харкові.

Визнано за ОСОБА_3 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського (згідно з рішенням ХМР №12/15 від 20 листопада 2015 року перейменовано на вул. ОСОБА_7), будинок № 24.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судовий збір по 4703 грн. з кожного на користь ОСОБА_3

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення витрат з надання правової допомоги відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення. Також зазначила про пропуск позивачем позовної давності щодо позовних вимог про визнання договору дарування від 25 березня 2011 року недійсним.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам, рішення суду першої інстанції не відповідає виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень статей 203, 215, 216, 234, 321, 330, 387-388, 7171 ЦК України та тих обставин, що спірний договір дарування укладався дарувальником під тиском та за постійним наполяганням її цивільного чоловіка; волевиявлення дарувальника в момент вчинення правочину не було вільним, оскільки формувалося під постійним психічним та фізичним тиском ОСОБА_9, та не відповідало внутрішній волі сторін, яка спрямована на настанні певних наслідків, у звязку з чим суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що договір дарування 40/100 частин комунальної квартири від 25 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є фіктивним, а тому зазначений договір повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Суд не погодився з доводами представника відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності оскільки вважав, що ОСОБА_3 про порушене право дізналася тільки у 2015 році.

Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія в повному обсязі погодитись не може.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 статі 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_3 є власником 39/100 часток комунальної квартири № 4 з відповідною частиною місць спільного користування, що розташована: м. Харків, вул. Петровського, 24, на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_5 23 вересня 2009 року за реєстровим № 2358 та 40/100 частин вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 27 липня 2010 року, а усього є власником 79/100 частини вказаної квартири.

25 березня 2011 року ОСОБА_3 уклала договір дарування з ОСОБА_4 на 40/100 частин комунальної квартири № 4 з відповідною частиною місць спільного користування, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Петровського, будинок № 24.

ОСОБА_3 просила визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, та посилалася на те, що зазначений договір дарування є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, про що свідчить пункт 3 спірного договору, в якому дарувальник свідчить, що прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, як в Україні, так і за її межами, немає; в квартирі дарувальник разом з малолітніми дітьми не припиняла проживати. Також спірний договір не відповідав її вільному волевиявленню, була наявна тяжка обставина, зумовлена примусом її цивільного чоловіка ОСОБА_9 до підписання оскаржуваного договору дарування. Обдарований був не знайомим їй ані до укладання угоди, ані після.

Положеннями статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 24 зазначеної постанови визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обовязків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в момент вчинення договору дарування спірних 40/100 частин комунальної квартири і дарувальник, і обдарований, заздалегідь знали, що договір не буде виконуватися (майно дарувальник не передав, а обдарований його не приймав). Крім того, договір дарування було укладено 25 березня 2011 року, а зареєстровано обдарованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 жовтня 2013 року (через 2 роки і 7 місяців), що також свідчить про те, що договір дарування сторони не збиралися виконувати.

З врахуванням викладених обставин та положень статті 234 ЦК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині, що договір дарування 40/100 частин квартири АДРЕСА_4 від 25 березня 2011 року має ознаки фіктивного.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги наступні ознаки фіктивного правочину: правочин був вчинений його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обовязків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що 13 липня 2016 року, до ухвалення рішення судом першої інстанції, представником відповідачів по справі ОСОБА_11 у запереченнях на позов було заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись застосувати строки позовної давності, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що ОСОБА_3 постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, а про порушення своїх прав дізналася від ОСОБА_1 у 2015 році, а тому вважав, що строки не пропущені.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 заявила, що в момент укладення договору дарування частини квартири вона усвідомлювала те, що договір є фіктивним. Тобто саме з моменту укладення фіктивного правочину ОСОБА_3 знала, що у разі реального виконання такого правочину, її права будуть порушені, що спростовує її доводи про те, що про порушене своє право вона дізналася лише у березні 2015 року.

Крім цього, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 є приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, має вищу юридичну освіту, на професіональному рівні володіє знаннями в галузі цивільного права, що дає підстави вважати, що позивач розуміє наслідки пропуску строку позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем позовну заяву про визнання оспорюваного договору недійсним подано за межами строку загальної позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Поважність причин пропущення позовної давності позивачем не доведено.

За наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України,-

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири недійсним з моменту укладання, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_12