Справа № 645/4171/16-ц
Провадження № 2/645/292/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.,

секретар судових засідань - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання договору купівлі - продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, який в подальшому був уточнений.

Згідно уточнених позовних вимог позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., витребувати від ОСОБА_5 43/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що 19.09.1997 року, між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, під час якого у 2007 році набуто у власність 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2. Так, на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова за дружиною визнано право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 З 2003 року позивач разом зі своєю дружиною зареєстрований та постійно мешкає у будинку АДРЕСА_2. У серпні 2016 року він, приїхавши до дому із чергового відрядження не зміг потрапити у свій дім, оскільки він був проданий дружиною за відсутності його згоди та він взагалі не був обізнаний про таку угоду. 18.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 У даному договорі зазначено, що вищевказана частина житлового будинку не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю. Відомості зазначені у договорі не відповідають дійсності, оскільки шлюб між ним та відповідачкою не припинений. Зазначений договір купівлі - продажу укладено 18.09.2015 року хоча весь цей час і до серпня 2016 року разом із дружиною мешкав у зазначеному будинку. Позивач, як чоловік, згоду на продаж частини будинку не надавав і вважав, що зазначений будинок перебуває у спільній сумісній власності подружжя. 18.08.2016 року ОСОБА_4 подарував спірний будинок ОСОБА_5.

В позові зазначалося, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Під час вчинення нотаріально посвідченого правочину купівлі - продажу нотаріусу надані документи: довідка з місяця реєстрації з якої вбачається, що у спірному будинку зареєстровані дві особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2; рішення суду про розірвання шлюбу від 10.08.2015 року, з якого вбачається, що шлюб зареєстрований у 1997 році; рішення суду від 29.05.2007 року на підставі якого ОСОБА_3 набула права власності. З перелічених документів нотаріус Вахрушева О.О. чітко розуміла, що ОСОБА_3, як продавець нерухомого майна - набула це майно за час шлюбу, та приватний нотаріус не мала жодного законного права посвідчувати договір купівлі - продажу нерухомого майна без нотаріально посвідченої згоди чоловіка. Крім того, приватний нотаріус не міг вчиняти правочин купівлі - продажу без згоди чоловіка, як майно було набуте подружжям за час шлюбу. В нотаріальній справі приватного нотаріуса Вахрушевої О.О. міститься заява складена ОСОБА_3 на ім'я приватного нотаріуса, в якій зазначено, що ОСОБА_3 претензій та скарг не має, а договір купівлі - продажу підписано в розумі та добровільно. Позивач зазначав, що заява була відібрана приватним нотаріусом для приховання заздалегідь спланованої шахрайської угоди. Складання такої заяви не передбачено жодною інструкцією щодо вчинення нотаріальних дій. Крім того, наразі рішення суду про розірвання шлюбу скасоване. Договори щодо належного подружжя на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусами за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згоди посвідчена, та дату її посвідчення.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні від 19.07.2017 року позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. Представник позивача у судових засіданнях повністю підтримала позовні вимоги, просивши про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі, проивши про їх задоволення.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не вправі покласти в основу свого рішення визнання позову, якщо така дія суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому не приймає визнання позивачем позову.

Визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, на думку суду порушує норми ЦК України, права, свободи, інтереси інших осіб.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, від його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог, надавши письмові заперечення по суті позовних вимог, які залучені до справи.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_9 в судове засідання не з'явилися, через канцелярію суд подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог, надавши письмові заперечення по суті позовних вимог, які залучені до справи.

Третя особа: приватний нотаріус ХМНО Харківської області Тарасова Ю.П. в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду листа, яким просила слухати справи у її відсутності та прийняти рішення на розсуд суду.

Третя особа: приватний нотаріус ХМНО Вахрушева О.О. в судове засідання не з'явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності.

Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові заперечення з боку представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також дослідивши докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З 19 вересня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

18 липня 2007 року ОСОБА_3 було набуто право приватної власності на 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.05.2007 року № 2-1376/07.

18 вересня 2015 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями у власність ОСОБА_4, а останній приймає ці 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та зобов'язується сплатити за них оговорену суму.

18 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування частини житлового будинку, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 безоплатно належні йому на праві приватної власності 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Право власності ОСОБА_5 було зареєстровано у встановленому законом порядку 18.08.2016 року.

Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.09.2015 року має бути визнаний судом недійсним, оскільки нерухоме майно було набуто відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі, а він не надавав згоди на його укладання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Дійсно судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 під час посвідчення договору купівлі-продажу згоду на відчуження нерухомого майна не надавав. У такому випадку слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, у разі не згоди одного із подружжя із діями щодо відчуження іншим спільного майна, сторона яка вважає, що такою угодою порушені її права має право звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя і вимагати стягнення компенсації за продане майно.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 12.10.2016 року у справі № 6-1587цс16 та від 22.02.2017 року у справі № 6-17цс17, які є обов'язковими до застосування всіма судами України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Більш того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Судом вбачається, що 18 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О. із заявою в якій стверджувала, що належна їй частина житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю, а є її приватною власністю, гроші які вона вкладала у придбання вищевказаної частини житлового будинку є її приватною власністю та складають її дошлюбне майно. Всю відповідальність за цю заяву ОСОБА_3 взяла на себе.

Аналогічна за змістом заява посвідчена 18.09.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О.

Жодних інших належних та допустимих доказів щодо підтвердження джерела набуття права власності на спірне нерухоме майно м атеріали справи не містять.

Як вже зазначалося, відсутність згоди другого з подружжя на відчуження майна сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя.

У даній справі відповідач ОСОБА_4, будучи стороною Договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року, був запевнений ОСОБА_3 в тому, що спірне нерухоме майно належить їй на праві приватної власності, оскільки було придбано нею за власні кошти. ОСОБА_3 під час посвідчення Договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року також діяла свідомо, будучи впевненою, що нерухоме майно є її приватною власністю.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що сторони Договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року діяли недобросовісно, у зв'язку з чим підстави для визнання недійсним вказаного договору відсутні.

Оскільки судом не було встановлено факту недобросовісності дій сторін Договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року, то у суду відсутні підстави й для задоволення позовних вимог про витребування від ОСОБА_5 43/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -