Справа №488/2504/17 10.08.2017 10.08.2017 10.08.2017
Провадження №22-ц/784/1803/17
Єдиний унікальний номер 488/2504/17
Номер провадження 22-ц/784/1803/17
Головуючий у 1 інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 20 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.

Суддів Козаченка В.І., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Шагай О.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

11 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Позивач зазначала, що 04 серпня 2001 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають двох неповнолітних доньок. За час шлюбу ними було покращена та збільшена у своїх розмірах частка будинку АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі договору дарування від 2009 року та в якому вони проживають з 2003 року. Крім того за час шлюбу на її ім'я ними придбано автомобіль DAEWOO Nubira 1.6, 1998 року випуску, а також меблі і інші речі домашнього вжитку. За час проживання в будинку виконано ряд робіт по його покращенню і збільшенню його в розмірах. Просила визнати ? частину спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним з них право власності на його 1/8 частину; визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та поділити його, визнавши за нею право на 2/3 частини транспортного засобу, а за відповідачем - на 1/3 його частину, а також поділити меблі та інші предмети домашнього вжитку (а.с. 2-8).

Одночасно позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на вказаний вище автомобіль, та ? частку житлового будинку, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання рішення суду по справі (а.с. 12-15).

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2017 року заява про забезпечення позову задоволена: накладено арешт на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2; та на транспортний засіб автомобіль DAEWOO Nubira 1.6, 1998 року випуску легковий седан, державний номер реєстрації НОМЕР_1, зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 18).

В апеляційній скарзі відповідач просить ухвалу суду скасувати, відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову. На думку апелянта підстав для забезпечення позову немає (а.с. 21-24).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача просив відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду скасувати та направити питання на новий розгляд з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити і зробити неможливим виконання рішення суду.

Зазначений висновок суду не повно відповідає обставинам справи, вимогам норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилалась на те, що 04 серпня 2001 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. В період шлюбу ними було покращена та збільшена у своїх розмірах частка будинку АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі договору дарування від 2009 року та в якому вони проживають з 2003 року. Крім того за час шлюбу на її ім'я ними придбано автомобіль DAEWOO Nubira 1.6, 1998 року випуску. Відповідач створює умови неможливості її проживання в будинку, автомобілем користується самостійно.

Порушуючи клопотання про забезпечення позову шляхом накладання арешту на вказане майно, позивач посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31.05.2011 року № 4-рп/2011 "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України") інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги, що за змістом ст. ст. 151-153 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно. Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що процесуальним законом визначено обов'язок заявника обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Також, колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції не в повній мірі виконав вимоги закону та роз'яснення зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, а також не врахував обставини справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 14.08.2002 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до наданого до апеляційної скарги копії рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 192 від 24 лютого 2012 року «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» ? частині житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, надано нову адресу: АДРЕСА_1 (а.с.31).

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову судом не було з'ясовано в повній мірі майно, яке належить на праві власності відповідачу.

Крім того, з долученого до заперечень позивача на апеляційну скаргу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобіль DAEWOO Nubira - вбачається, що його власником є позивач. Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладання арешту на автомобіль суд не з'ясував, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи наведене, ухвала суду винесена з порушенням вимог норм процесуального права, а тому відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України її слід скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для нового розгляду заяви про забезпечення позову.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді