Провадження № 2/127/884/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі Бедрак М.М.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про порушення зобов`язання та повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про порушення зобов`язання та повернення коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року по справі № 127/9174/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто додаткові витрати на лікування дитини-інваліда ОСОБА_3 , 1999 року народження, в розмірі 6 456,75 грн., а також інші витрати позивача. Згодом рішенням Апеляційного суду Вінницької області було скасовано рішення першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правову допомогу та судового збору і ухвалено в цій частині нове рішення. На виконання даних рішень позивачем було наперед виплачено ОСОБА_2 половину суми додаткових витрат на лікування їх доньки в розмірі 6456,75 грн. та 279,30 грн. витрат на правову допомогу.

В 2016 році ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням розповісти як були витрачені кошти на лікування дитини, однак йому було відмовлено. Із відповіді Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, йому стало відомо, що фактичні витрати на лікування Ксенії в 2015 році склали 300 грн. Таким чином, подавши позов до суду та отримавши наперед гроші на лікування дитини, ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання витратити їх на проведення лікувальних заходів, але фактично цього не зробила. Оскільки витрати ОСОБА_2 склали значно меншу суму ніж позивача, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі понесених ним грошових витрат на лікування дитини (яке не було проведено) з урахуванням інфляції, а також стягнути судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Під час розгляду справи по суті ОСОБА_1 було надано суду розрахунок індексу інфляції, в якому зазначено, що сума боргу на 1 лютого 2016 року складає 6 203,75 грн. Період прострочення складається з лютого 2016 року по лютий 2017 року. Сукупний індекс інфляції за цей час складає 1,14. Сума заборгованості враховуючи індекс інфляції становить 6203,75 х 1,14 = 7072,27 грн. (а.с. 57).

В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що нею були витрачені додаткові кошти на лікування дитини, в розмірі більшому ніж стягнуто з позивача за рішенням суду. Додатково зазначила, що вона з метою оздоровлення дитини, їздила з Ксенією на море. Просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 582257, суд вбачає, що донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства та їй призначена друга група інвалідності строком до 01.03.2018 року (а.с. 78).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина-інвалід це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
Судом встановлено, що рішенням Апеяційного суду Вінницької області від 3 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року в частині розподілу судових витрат на правову допомогу та судового збору - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 279,30 гривень; в дохід держави судовий збір у розмірі 113,40 гривень. Також стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 60,90 гривень у відшкодування сплаченого судового збору; в дохід держави судовий збір у розмірі 130,20 гривень (а.с. 58-59).

Також зі змісту даного рішення вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину-інваліда ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 6456,75 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 600,00 гривень, на користь держави - 243,60 грн. судового збору.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Отже, виходячи зі змісту даного рішення суду, суд приходить до висновку, що кошти були стягнуті саме як додаткові витрати на дитину-інваліда ОСОБА_4 .

Згідно із ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Це кошти, які додатково витрачаються у зв`язку з особливими обставинами: на розвиток здібностей дитини - розумових, фізичних, музичних; на лікування дитини - придбання певних ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу, що донька сторін є інвалідом з дитинства, має велику кількість захворювання в результаті чого потребує постійного лікування. Рішенням суду кошти на додаткові витрати на дитину були стягнуті.
Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що ОСОБА_2 отримавши наперед гроші на лікування дитини взяла на себе зобов`язання витратити їх на проведення лікувальних заходів, але фактично цього не зробила, з наступних підстав.

Так, в рішенні суду не вказано конкретно визначеного проміжку часу протягом якого ОСОБА_2 має витрати додаткові витрати на дитину-інваліда у розмірі 6456,75 гривень. В зв`язку з цим, суд не приймає до уваги твердження позивача, що ОСОБА_2 не виконала свій обов`язок.

Жодного доказу на підтвердження факту не проведення відповідачем лікування дитини Ксенії, позивачем надано не було. Ним ставиться лише під сумнів факт витрачання додаткових витрат на дитину-інваліда.

Проте, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Також, позивач посилається на відповідь Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, в якому вказано, що фактичні витрати на лікування Ксенії в 2015 році для ОСОБА_2 склали лише 300 грн. Однак, суд критично ставиться до даного листа, оскільки дані витрати підраховані лише за 2015 рік, а в рішені суду не вказаний період його виконання (витрачання коштів). Таким чином, відповідач має право витрачати додаткові кошти на лікування дитини і протягом наступних років. Крім того, відповідач купує ліки для дитини, які не передбачені пільговими рецептами та не можуть бути відомі Департаменту, оскільки їх назначає безпосередньо лікар під час обстеження дитини. Держава не забезпечує хворих всіма ліками безкоштовно.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Так, на підтвердження факту витрачання додаткових коштів на дитину-інваліда ОСОБА_5 , ОСОБА_2 під час розгляду справи було надано: чеки про купівлю ліків в 2015-2016 р.р. (а.с. 20-22), договір добровільного страхування медичних витрат та благодійні внески в Українську асоціацію ендокринних хірургів (оформлених на Ксенію) (а.с. 24), квитки на поїздку на море (а.с. 25, 37, 38, 39), висновки спеціалістів Україхнського науково-практичного центру ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин від 24.05.2016 року та від 16.12.2016 року, в яких вказані рекомендації для лікування (а.с. 26, 27), консультаційний висновокДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» № 7776 від 2016 року (а.с. 28), докази звернення до лікаря в зв`язку з хворобою доньки (а.с. 33, 34), консультаційний висновок кардіоревматолога дитячого від 20.01.2017 року (а.с. 35), акт виконаних робіт від 12.01.2017 року про здійснення аналізів крові (а.с. 40), консультаційний висновок НІССХ ім. М.М. Амосова № 4729 від 20.03.2017 року (в даному висновку вказано про показання до оперативного втручання) (а.с. 61), виписку з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_4 про проведення операції 19 квітня 2017 року (а.с. 69), квитки на проїзд в м. Київ для проведення операції та повернення (а.с. 70, 71), чек про купівлю ліків від 18.04.2017 року напередодні проведення операції (а.с. 72-73, 77), акт виконаних робіт УЗД серця від 15.05.2017 року.
Враховуючи вищевикладені докази, надані відповідачем, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 постійно несе додаткові витрати на дитину, зокрема отримані за рішенням суду, які витрачаються на її лікування. Так, ОСОБА_2 систематично звертається до лікарів для встановлення динаміки розвитку хвороб, їх лікування, проведення необхідних операцій, в зв`язку з чим витрачає значні кошти, сума яких в рази перевищує суму, стягнутих рішенням суду з позивача - 6456,75 грн. Таким чином, ознайомившись з наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає, що відповідачем кошти, отримані за рішенням суду, були витрачені в повному обсязі.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 02.02.2015 року (а.с. 5), суд вбачає, що з ОСОБА_1 було утримано:

-згідно постанови б/н від 04.07.2014 р. (при примусовому виконанні виконавчого листа №127/7450/14-ц від 03.07.2014р.) аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходу та перераховувались на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-згідно постанови б/н від 05.10.2015 року (при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/9174/15-ц від 15.09.2015 року) було проведено стягнення коштів на користь ОСОБА_2 в розмірі 6736,05 грн., виконавчого збору в розмірі 673,61 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 49,95 грн. Стягнення перераховано на рахунок Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ.

28 січня 2015 року для ОСОБА_4 було складено Індивідуальну програму реабілітації інваліда №46 (а.с. 14-18). В даній програмі вказано, що Ксенія з 2015 року має інвалідність та їй поставлені наступні діагнози: синдром Шерешевського-Тернера (45ХО); затримка росту, генетично детермінована; первинний гіпогонадизм; вузловий нетоксичний зоб (по УЗД); спазм акомодації обох очей; міопія слабкого ступеня обох очей; вроджена вада серця; двостулковий аортальний клапан; комбінована аортальна вада без явної переваги; аневризматичне розширення висхідне до 4 м.м. СН І ст..; сколіоз грудо-поперекового відділення хребта ІІ ст.; псоріаз гладкої шкіри; атопічний дерматит, дитяча форма, загострення. Під час складання даної програми, дитині були здійснені різні види реабілітаційних заходів, зокрема медична реабілітація, профілактичні заходи (ЛФК, масаж, заняття в басейні), санаторно-курортне лікування, медичне спостереження, що підтверджується відмітками в даній Програмі.

Разом з тим, вп. 14 вказаної Програми також визначено реабілітаційні заходи, які має бути проведено щодо ОСОБА_4 в 2015 році, в яку входить медична реабілітація, а саме проведення медикаментозного лікування (відновна терапія), профілактичні заходи, санаторно курортне лікування, медичне спостереження з визначенням форм, видів, періодичності, характеру, тривалості лікування (заходів), медичних препаратів, дозування та ін. Вказана програма підписана Головою ЛКК Демидовою І.І.
Аналізуючи зміст даної Програми, суд приходить до висновку, що всі реабілітаційні заходи відносно Ксенії виконані не були. Разом з тим, рішенням суду від 28.05.2015 року стягувались кошти на додаткові витрати на дитину, а не безпосередньо на виконання всього переліку реабілітаційних заходів, вказаних в Програмі.
Як вбачається з консультаційного висновку ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» № 19907 від 24.12.2015 року, ОСОБА_4 хворіє на вроджений порок серця, двохстворчатий аортальний клапан, каміченсерований аортальний порок сердець, аневрезматичне розширення всох, Ао до 4,01 м.кв. (а.с. 13).

Відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я № 01-Г-55-09.05.142 від 08.02.2016 року (а.с. 3-4), ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку з вересня 2009 року в Вінницькому обласному клінічному високоспеціалізованому ендокринологічному центрі та за місцем проживання, в Центрі первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Вінниці, з приводу ендокринної патології. Неодноразово оглядалася лікарями, проходила стаціонарне лікування в обласному клінічному високоспеціалізованому ендокринологічному центрі, останній раз з 05.01.2015 року по 13.01.2015 року знаходилась на лікуванні в денному стаціонарі. Реабілітаційні медичні заходи дитини ОСОБА_4 здійснювалися згідно Індивідуальної програми реабілітації інвалідів №46 від 28.01.2015 року. Протягом 2015 року дитина отримала:

-безкоштовне забезпечення гормоном росту, в 2015 році забезпечена була препаратом на суму 36 797,30 грн.;

-медикаментів по пільговим рецептам, як дитині інваліду, центром ПМСД №1 було виписано на суму 206 грн.;

-лабораторне обстеження м. Києві в жовтні 2015 року на суму 200 грн., УЗД серця в інституті ім.. Амосова на суму 100 грн.;

-здійснено консультацію на ІV рівні в Українському науково-практичному центрі ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин;

-санаторно-курортне лікування за 2015 рік не отримувала;

-профілактичні заходи, ЛФК, масаж, заняття в басейні, зі слів мами, не здійснювались.

Зі змісту даного листа вбачається, що відповідачем було витрачено особисто кошти в сумі 206 грн. (медикаменти по пільговим рецептам); кошти на аналізи крові на тиреотропний гормон, фолікулостимулюючий громон, естрадіол, прогестерон; лабораторне обстеження 200 грн., УЗД серця в інституті ім. Амосова 100 грн. Тобто дані кошти були витрачені лише по Індивідуальній програмі реабілітації інвалідів №46 від 28.01.2015 року. Разом з тим, відповідач має право звертатися до інших спеціалістів (лікарів) для пошуку найкращих методів лікування дитини. В зв`язку з такими зверненнями призначалися також і інші ліки, реабілітаційні заходи, які додатково оплачували відповідачем за власний кошт.

Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Згідно із ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обов`язки відносно дитини є рівними що в батька так і в матері. Отже, позивач також зобов`язаний піклуватися про свою доньку-інваліда та витрачати кошти на додаткові витрати для дитини.
Слід зазначити, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту витрачання ним особисто додаткових витрат на дитину. Проте він бажає контролювати напрямки витрачання коштів, які ним були виплачені, за рішенням суду, та повернення не використаних коштів.
Дитина сторін являється інвалідом з дитинства і потребує відповідного професійного лікування, в зв`язку з чим матір`ю витрачаються значні додаткові витрати на лікування доньки.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 знаходилася у Вінницькому обласному дитячому кардіоревматологічному санаторії з 21.06.2016 року по 07.07.2016 рік, де вона отримувала дієтичне харчування, ЛФ індивідуальне, доз. Лікування ходьби, Уфо зіва, інгаляції настаю трав, хвойні ванни, масаж м`язів спини, кисневі коктелі, кальцемін та йодомарин (а.с. 19).

Також, слід зазначити, що з 20 вересня 2016 року ОСОБА_2 була видана путівка до реабілітаційного відділення санаторію «Збруч» на долікування в реабілітаційні відділення санаторно-курортних закладів безкоштовно. Даний факт підтверджується листом виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 27.01.2017 року (а.с. 32).

Відповідно до довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» № 4 від 27.01.2017 року, відповідач ОСОБА_2 працює медичною сестрою та її заробітна плата становить: за липень 2016 року 4839,75 грн., за серпень 2016 року 770,43 грн., за вересень 2016 року 1000,75 грн., за жовтень 2016 року 1645,18 грн., за листопад 2016 року 2711,67 грн. та за грудень 2016 року 2387,38 грн. Отже, розмір заробітної плати відповідача є незначним.

Щодо розрахунку, виконаного позивачем, суми боргу за не проведення лікування дитини та індексу інфляції, то суд критично до них відноситься, оскільки суду не зрозуміло:

-з чого виходив позивач визначаючи період боргу з лютого 2016 року по лютий 2017 рік;

-за яким принципом позивач вирахував індекс інфляції.

Слід зазначити, що розрахунок виконано позивачем, тобто заінтересованою особою. Відповідач з даним розрахунком не погодилась, тому ОСОБА_1 необхідно довести правомірність своїх розрахунків. Проте в розрахунку не вказано правової норми, на підставі якої здійснювався розрахунок. Щодо посилання позивача, в позовній заяві, на ст. 625 ЦК України, то вона не застосовується до даних правовідносин.

З огляду на вищевказане, суд також звертає увагу, що посилання ОСОБА_1 на ст.ст. 610, 625 ЦК України, є не правильним, оскільки між сторонами не існує зобов`язань, а виконується рішення суду.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Так, ч.ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є кошти виплачені за рішенням суду від 28.05.2015 року про стягнення додаткових витрат на дитину, тобто дані відносини виникли в результаті виконання рішення суду, і не є зобов`язанням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 було не вірно обрано спосіб захисту прав.
В той же час, щодо способу захисту порушеного права позивачу необхідно виходити з слідуючого.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту своїх прав, позивачем вибрано не вірно, оскільки нормою вищевказаної статті не передбачено спосіб - порушення зобов`язання та повернення коштів. Тобто, право позивача в обраний ним спосіб не підлягає судовому захисту.

Також зазначене рішення суду, на невиконання якого послався позивач, ухвалені не за зобов`язальними правовідносинами сторін, а тому ст. 625 ЦК не може застосовуватись. Слід зазначити, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Слід зазначити, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ст. 14 ЦПК України).
В п. 63 рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» визначено, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про порушення зобов`язання та повернення коштів, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 , понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 15, 16, 509 ЦК України, ст.ст. 141, 185 СК України, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 10, 11, 14, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про порушення зобов`язання та повернення коштів відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Жмудь