Справа № 346/5521/15-ц
Провадження № 2/346/28/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі

головуючого судді - Веселова В.М.

секретаря Максим`юк М.А.

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0036/81/85708 від 30.01.2008 року та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» про захист порушеного права споживача фінансоввих послуг,визнання кредитного договору від 30 січня 2008 року недійсним,застосування наслідків недійсності кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 30.01.2008 року, яка станом на 23.10.2015 року становить 17596,86 дол.США,що в еквіваленті по курсу НБУ становить 392 068,34 грн. та судовий збір в сумі 5881,03 грн. відповідач подав зустрічний позов ,в якому просить визнати кредитний договір від 30.01.2008 року з ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» недійсним, в т.ч. визнати його укладеним під впливом обману ОСОБА_3 , як споживача та застосувати наслідки недійсності кредитного договору.

Згідно з п.4 ст.20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Так у відповідності до п.п. 49-54 рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, яке є остаточним відповідно до умов, зазначених у п. 2 статті 44 Конвенції:

«49. Відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Відповідно до суб'єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

50. Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).

53. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "ОСОБА_4 проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "ОСОБА_5 проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Наявність безсторонності, відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, має визначатись за субєктивним та обєктивним критеріями. Згідно з обєктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності (вісник ВСУ № 4/2008 стор. 31).

Крім цього, в п.п.66,67,69,70 Рішення ЄСПЛ «Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02, зазначено,що: «…п.66. Згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції , за допомогою суб'єктивного та об'єктивного критеріїв. За суб'єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи

забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24 лютого 1993 року, серія A, N 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United

Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

67.Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

69. Застосовуючи об'єктивний критерій, слід з'ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об'єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та

Сантанджело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), рішення від 7 серпня 1996 року, Reports 1996-III, с. 951-952, п. 58).

70. У цьому зв'язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "ОСОБА_4 проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), там само, та рішення у справі "ОСОБА_6 проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45).

Таким чином, наявність безсторонності визначається фактором, чи забезпечення судом умов, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності , про що і зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Білуха проти України від 9 листопада 2006 року та Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року.

У відповідності до розподілу справ автоматизованою системою документообігу суду, 20 липня на розгляд судді Веселова В.М. поступила справа за позовом ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0036/81/85708 від 30.01.2008 року та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» про захист порушеного права споживача фінансоввих послуг,визнання кредитного договору від 30 січня 2008 року недійсним,застосування наслідків недійсності кредитного договору. Дана справа поступила мені від судді Хільчука І.І.,який був звільнений згідно рішення ВРП 11 липня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи представником відповідача є ОСОБА_7.

Представник відповідача гр.ОСОБА_7 у 2015 році написав на мене,як суддю безпідставну скаргу до ВККСУ по адміністративній справі №346/94/15 за позовом ОСОБА_8 до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби ГУ юстиції Івано-Франківської області, Управління праці та соціального захисту населення Городенківської РДА в Івано-Франківській області,Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. В своїй скарзі гр.ОСОБА_8 навмисно перекрутив факти та дані , вказавши,що я два місяці безпідставно не слухав справу і що я відмовився виконувати приписи ч.ч.9,10 ст.267 КАС України видавши протиправну ухвалу про передачу справи в інший суд.

З цього приводу я надавав пояснення ВККСУ, писав відповідні письмові пояснення та долучав всі необхідні документи на спростування неправдивих даних, які вказав в своїй скарзі ОСОБА_7 Так, я змушений був пояснювати, що ухвалу по справі я виніс не через 2 місяці ,а протягом одного дня, і дана ухвала була винесена в зв`язку з тим,що гр.ОСОБА_7 бажав притягнути до кримінальної відповідальності суддю Потятинника, відповідно положення КАС України передбачають в такому випадку передачу справи в інший суд, про що я і видав ухвалу , яку гр.ОСОБА_7 не оскаржував, обмежившись скаргою у ВККСУ. Відповідно я витратив власний час на шкоду своїй основній роботі. Тому на даний час, зважаючи на вищезгадані дії гр.ОСОБА_7, який намагався ввести в оману ВККСУ, я не зможу бути неупередженим , як того вимагає ст.ст.20,21,23 ЦПК України.

В зв`язку з вищенаведеним , з метою уникнення конфлікту інтересів при розгляді даної справи і можливому подальшому звинуваченні мене у приховуванні факту мого неприязного відношення до представника відповідача ОСОБА_7 , керуючись принципом доброчесності,та на підставі викладеного і керуючись ст.ст.20,21,23 ЦПК України, заявляю самовідвід по за позовом ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0036/81/85708 від 30.01.2008 року та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» про захист порушеного права споживача фінансових послуг,визнання кредитного договору від 30 січня 2008 року недійсним,застосування наслідків недійсності кредитного договору, оскільки не зможу бути неупередженим та об`єктивним при розгляді даної справи.

Вищенаведені дані дають мені підстави і право керуючись ст.ст.20,21,23 ЦПК України задовольнити заяву про самовідвід по даній справі, оскільки подальший розгляд справи може викликати сумнів в моїй обєктивності та неупередженості.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що для забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом (чи безсторонності судді при розгляді даного позову), слід заявлений представником відповідача відвід задовольнити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.126 Конституціії України, ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Рішення Конституційного Суду № 19-рп/2004 від 01.12.2004, п.4 ст. 20, ст. ст.23,24,25 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02,-

ухвалив:

Письмову заяву про самовідвід судді Веселову В.М., за позовом ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0036/81/85708 від 30.01.2008 року та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» про захист порушеного права споживача фінансоввих послуг,визнання кредитного договору від 30 січня 2008 року недійсним,застосування наслідків недійсності кредитного договору - задовольнити.

Справу подати до канцелярії суду на повторний розподіл.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Веселов В. М.