У х в а л а

іменем україни

31 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 05 жовтня 2009 року вона надала у борг своєму брату ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США та 500 доларів США, про що нею було складено відповідні розписки за підписом відповідача.

21 жовтня 2009 року вона знову надала ОСОБА_5 у борг грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США, а 26 вересня 2011 року - 100 доларів США про що відповідачем складено розписки.

Посилаючись на те, що запозичені у неї кошти на загальну суму 9 600 доларів США ОСОБА_5 не повернув, просила стягнути із останнього на свою користь суму вищевказану суму боргу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 9 600 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252‒255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що розписки, що свідчать про отримання ОСОБА_5 в борг у ОСОБА_4 9 600 доларів США, не містять строку виконання позичальником своїх зобов'язань.

При цьому, за загальними положеннями ЦПК Українина суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судами встановлено, що про порушення своїх прав ОСОБА_4 дізналась у 2013 році, а з указаним позовом звернулась у лютому 2014 року.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності, а оскільки нею доведені, а відповідачем не спростовані позовні вимоги, є підстави для задоволення позову.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 -- відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

С.О.Карпенко

О.В.Ступак