Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: незалежна профспілка працівників порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання наказів незаконними та їх скасування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила поновити їй строк на оскарження наказу директора державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - (ДП «Іллічівський морський торговельний порт») від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 46/0 про її переміщення, визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства», в частині виключення зі штатного розпису другого терміналу посади тальмана, яку вона займала, незаконним та скасувати, визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року за № 46/0 про переміщення її незаконним та скасувати, визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 29 квітня 2015 року за № 247/О, в частині її переміщення незаконним та скасувати, стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 лютого 2015 року по час постановлення рішення суду.

Позовні вимоги ОСОБА_3обґрунтовано тим, що наказ про переміщення працівників підприємства було видано з порушенням положень ст. 32 КЗпП України. Позивач вважає, її що переведення було фактичним скороченням штату, а також вказує про те, що починаючи з 26 лютого 2015 року у зв'язку з її відмовою виконувати незаконний наказ, відповідач всупереч ст. 46 КЗпП України не допускає її до роботи обумовленої трудовим договором та не нараховує і не виплачує їй заробітну плату, що є порушенням її прав, передбачених статтями 21, 97, 103, 115 КЗпП України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог, оскільки переміщення позивача відбулось із дотриманням норм трудового законодавства та без порушення прав щодо зміни істотних умов праці при переміщенні.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебувають у трудових відносинах з вересня 1997 року.

02 березня 2007 року ОСОБА_3 переведена тальманом другого терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» (т. 1 а. с. 7-8).

23 січня 2015 року ДП «Іллічівський морський торговельний порт» було прийнято наказ № 28 про зміни в організації виробництва і праці третього терміналу, яким передбачалось ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1 а. с. 12).

Наказом директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 33 від 26 січня 2015 року у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства у відповідності з Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «Іллічівський морський торговельний порт», а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал» були вилучені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі (т. 1 а. с. 9-10, 137-139).

У відповідності з наказом № 46-0 від 26 січня 2015 року позивача переміщено з 02 лютого 2015 року тальманом третього терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом - багатозмінний, цілодобовий на підставі ст. 32 КЗпП України (т. 1 а. с. 134).

За наказом директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 28 від 23 січня 2015 року, у зв'язку з укладенням 22 січня 2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна ДП «Іллічівський морський торговельний порт», яке знаходиться на балансі третього терміналу, з ТОВ «Трансгрейтермінал», ліквідовано з 23 квітня 2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1 а. с. 12). Пунктом 3.1. цього наказу передбачено здійснення звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» працівників, зазначених у листах-клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за іншими заявами відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 3.2. цього ж наказу передбачається здійснення вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал», робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі ст. 49-2 КЗпП України, Закону України «Про зайнятість населення».

30 січня 2015 року ОСОБА_3 була ознайомлена з наказом № 46-О від 26 січня 2015 року про переміщення її на третій термінал (т. 1 а. с. 134).

Наказом № 247-О від 29 квітня 2015 року позивач була переміщена постійно з 05 травня 2015 року тальманом четвертого терміналу з оплатою за штатним розписом ст. 32 КЗпП України з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, режим роботи - багатозмінний, цілодобовий (т. 1 а. с. 155).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У ч. 2 ст. 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Разом з тим, установивши, що позивач не надала згоду на переміщення її на третій термінал (т. 1 а. с. 134) апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 316 ЦПК України, не з'ясував, чи дотримано відповідачем при переміщенні межі умов трудового договору, провівши таке переміщення позивача без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади, яку вона обіймала в третьому терміналі, не дав оцінки тому, чи дійсно відбулось переміщення, а не переведення позивача, оскільки такі дії відповідача мають різні правові наслідки, та передчасно погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Також слід зазначити, що посилання судів на преюдиційність рішення Іллічвського міського суду Одеської області від 12 травня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ДП «Іллічівський морський торговельний порт» про визнання незаконним та скасування наказів, які є передметом оскарження у справі, що переглядається, є неорбгрунтованим, виходячи з наступного.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи.

Вищевказані положення залишились поза увагою судів першої та апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 333, 335, 338, 342, 343 - 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: Є.П. Євграфова

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

О.В. Умнова