Справа №333/2010/17
Пр. №2/333/1414/17
27 липня 2017 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
г оловуючого судді Наумової І.Й.,
при секретарі Кунець В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа: Комунальна установа «Запорізький геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради про зняття з квартири статусу службової та визнання права власності на квартиру, -
Позивач звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з даним позовом, який уточнила під час розгляду справи. В обґрунтування позову зазначила, що Запорізьким домом-інтернатом для ветеранів праці Наказом № 23 від 25.04.1985 року їй було надано службову однокімнатну квартиру у користування за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру на службове приміщення № 153 виданим Виконавчим комітетом Запорізького міської ради народних депутатів від 26.04.1985 року. Разом з нею в зазначеній квартирі зареєстрований і проживає її син ОСОБА_2 Позивачка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 22.05.1985 року, іншого житла не має.
У користування позивачці квартиру було надано будинком-інтернатом для ветеранів праці. Правонаступником даної установи є Запорізький геріатричний пансіонат, який згодом дістав назву КУ «Запорізький геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради. Однак на баланс цієї установи квартиру передано не було. Починаючи з 1985 року, вона володіє квартирою відкрито, ні від кого не приховуючи свої права на неї. Володіння квартирою здійснювалося безперервно, добросовісно, сплачує за неї комунальні послуги та інші витрати щодо її утримання та обслуговування.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2013 року по справі №333/2523/13-ц за позивачкою було визнано право постійного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2. Дане рішення вступило в законну силу 03.12.2013 р.

З метою проведення приватизації вказаної квартири вона просить зняти з квартири статус службової, так як вона позбавлена можливості її приватизувати та з урахуванням збільшених позовних вимог визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

У судовому засіданні ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала та просить задовольнити їх із зазначених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи без її участі до суду не надавала.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів, та на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, ухвалити заочне рішення.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Запорізьким домом-інтернатом для ветеранів праці Наказом № 23 від 25.04.1985 року ОСОБА_3 було надано службову однокімнатну квартиру у користування за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру на службове приміщення № 153 виданим Виконавчим комітетом Запорізького міської ради народних депутатів від 26.04.1985 року. Позивачка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 22.05.1985 року разом з сином ОСОБА_2, 26.06.1972, іншого житла не має.

У користування позивачці квартиру було надано будинком-інтернатом для ветеранів праці. Правонаступником даної установи є Запорізький геріатричний пансіонат, який згодом дістав назву КУ «Запорізький геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради. Однак на баланс цієї установи квартиру передано не було, що підтверджується листом комунальної установи «Запорізький геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради від 06.04.2017 р. №180.

За рішеннямм Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2013 року по справі №333/2523/13-ц за позивачкою було визнано право постійного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач з 22.05.1985 року поселилася та зареєстрована у вище вказаній квартирі, несе витрати по сплаті комунальних послуг, утримує житло, яке складається з ізольованої відокремленої квартири в належному стані.

22.08.1989 року ОСОБА_3 була звільнена з посади санітарки-палатної, однак, ні відповідач, який є балансоутримувачем спірної квартири, ні третя особа, ніяких претензій по поводу квартири до неї та членів її сімї на час розгляду справи не пред'являли.

Частино1 ст. 16 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 121 Житлового кодексу України порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації….

Статтею 123 Житлового Кодексу України визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами.

Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

На час розгляду справи, підприємство будинок - інтернат для ветеранів праці, за клопотанням якого спірній квартирі було присвоєно статус службового - реорганізовано, а на балансі правонаступника - КУ «Запорізький ГП» ЗОР спірне житло не перебуває, у звязку з чим відповідач позбавлений можливості звернутися в органи виконавчого комітету з клопотанням про виключення жилого приміщення з числа службових.

Право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Житловим кодексом України, законами та іншими нормативно-правовими актами України. З метою забезпечення цього права в житловому законодавстві України передбачено надання службових жилих приміщень. Такі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 Кодексу). У статті 124 Кодексу визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 123 Житлового Кодексу України визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами.

Згідно абз. 3 ст. 125 Житлового Кодексу України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за №37 від 04.02.1988 року «Про службові житлові приміщення» ( далі - Положення) жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Вищезазначеним положенням та законодавством України не визначено порядку та спосіб виключення жилого приміщення з числа службових у разі ліквідації підприємства, установи, організації за клопотаннями яких має прийматись рішенням виконавчого комітету відповідної районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. При розгляді даного спору суд виходить із загальних принципів права, таких як принцип правової визначеності.

Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права, так Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Таким чином, внаслідок застосування до даних правовідносин принципу правової визначеності, що випливає із принципу верховенства права, суд приходить до висновку, що Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за №37 від 04.02.1988 року «Про службові житлові приміщення», застосовується в частині, що не суперечить нормам Конституції України та Конвенції про права людини і основні свободи, у тому числі і ст. 8 Конвенції.

Таким чином позовні вимоги обґрунтовані, законні, в звязку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 10,11,15,30,60,61,213-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 61,64,106,118,124, 125 Житлового Кодексу України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за №37 від 04.02.1988 року «Про службові житлові приміщення», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа: Комунальна установа «Запорізький геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради про зняття з квартири статусу службової та визнання права власності на квартиру, задовольнити.

Зняти з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 статус службової.

Визнати за ОСОБА_3 ІН НОМЕР_1 НОМЕР_2, виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій обл. 15.02.1999 р. право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й. Наумова