Номер провадження: 22-ц/785/5855/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за обєднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за обєднаним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що 26.02.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб розірвано. У період шлюбу подружжям придбане майно, яке згідно зі ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя. Приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66 кв.м. придбано подружжям ОСОБА_3 за сумісні грошові кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, реєстровий №5748. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48 774 доларів США. За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_3 проведено реконструкцію павільйону-бару. Після перебудови площа та вартість спірного майна суттєво збільшені. Спірний обєкт на теперішній час має назву кафе-бар «Монте Крісто» та загальну площу 768,5 кв.м. Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1 783 689 доларів США. Кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за сумісні грошові кошти, сумісними зусиллями, збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. В процесі реконструкції ОСОБА_3 павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., ніяких договорів про дольову участь між подружжям укладено не було. Частини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному майні є рівними. Відповідачка ОСОБА_3 не визнає право власності ОСОБА_2 на спірне майно, яке оформлено на її ім'я, але є їх спільною сумісною власністю, тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Також позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, в якому зазначив, що ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу №5748 від 04.12.03 придбала будівлю павільйону-бару площею 66 кв.м. по вул. Дніпропетровська дорога, 90 у м. Одеса, отримала згоду відповідних дозвільних органів щодо робочого проекту реконструкції кафе-бару зі зносом існуючого павільйону, отримала дозвіл на будівництво на підставі рішення №136 від 22.02.06 Виконавчого комітету Одеської міської ради, уклавши з ним договір на право забудови земельної ділянки та з Одеською міською радою договір оренди земельної ділянки площею 692 кв.м. для будівництва, експлуатації та обслуговування кафе-бару строком на 25 років. За наслідками здійсненої реконструкції КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» виготовило технічний паспорт на кафе-бар, згідно з яким станом на 25.08.08 до складу приміщень (літ. А) входять: на першому поверсі: тамбур 40 кв.м., зал 240 кв.м., коридор 23,3 кв.м., миєчна 10,6 кв.м., підсобне 34,8 кв.м., підсобне 4,6 кв.м., підсобне 10,1 кв.м., підсобне 5,2 кв.м., коридор 3,1 кв.м., підсобне 4,4 кв.м., коридор 2,6 кв.м., підсобне 4,8 кв.м., туалет 14,4 кв.м., туалет 11,4 кв.м., зал 29,7 кв.м.; на другому поверсі: зал 292 кв.м.; а також №1-3 огорожа; І замощення. Площа кафе-бару (літ. А) складає 731 кв.м. В результаті неможливості ввести об'єкт нерухомості до експлуатації через наявність розбіжностей у технічній документації, оскільки відповідно до пояснювальної записки проекту реконструкції кафе-бару площею приміщень становить 870 кв.м., згідно з експлікацією 673 кв.м., а відповідно до даних технічного паспорту 731 кв.м., ОСОБА_3, як ФОП звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога №90. Рішенням Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволені, визнано право власності ФОП ОСОБА_3 на нерухоме майно кафе бар, загальною площею 731 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дніпропетровська дорога 90 та позначений на плані Технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» станом на 25 серпня 2008 року: (літ. А) перший поверх: 1. тамбур 40,0 кв.м., 2. Зал 240 кв.м., 3. коридор 23,3 кв.м., 4. миєчна 10,6 кв.м., 5. підсобне 34,8 кв.м., 6. підсобне 4,6 кв.м., 7. підсобне 10,1 кв.м., 8. підсобне 5.2 кв.м., 9. коридор 3,1 кв.м., 10. підсобне 4.4 кв.м., 11. коридор - 2,6 кв.м., 12. підсобне 4,8 кв.м., 13. туалет 14,4 кв.м., 14. туалет 11,4 кв.м., 15. зал 29,7 кв.м. Другий поверх : 16. Зал 292,0 кв.м. №1 3 огорожа. 1 замощення.

На рішення суду приватний підприємець ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, яка постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року задоволена. Рішення господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року у справі №4/120-08-3021 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Вищого господарського суду України встановлено, що ОСОБА_3 не доведено обставини будівництва вказаного обєкту нерухомого майна саме нею. 19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовну заява ФОП ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно залишена без розгляду.

15 вересня 2011 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 08 вересня 2011 року №ОД 8; замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95.

Також позивач зазначив, що вказане свідоцтво про право власності на будівлю кафе бару видане ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради порушує його права, як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного під час перебування в шлюбі, в звязку з чим ОСОБА_2 просив визнати недійсним свідоцтво про право власності.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, посилаючись на те, що павільйон-бар «ДЕШ» з літнім майданчиком, за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б згідно Свідоцтва про право власності від 15.10.2002 року за №022308 належить ФОП ОСОБА_3, яке було видано на підставі Розпорядження Суворовської районної адміністрації м. Одеси №1022 від 27.09.2002 року і яким прийнято до експлуатації закінчений будівництвом обєкт за Актом від 13.01.1997 року за заявою приватного підприємця ОСОБА_3. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.04.2010 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна визнана мирова угода, за якою за ОСОБА_2 було визнано право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю павільйону-бару «ДЕШ», з літнім майданчиком, який розташований в м. Одесі, по вул. Кримська, 72-Б, якій в цілому складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.02.2014 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду міста ОСОБА_8 від 28.04.2012 року про затвердження мирової угоди. ОСОБА_2 20.08.2010 року укладено два договору дарування, які зареєстровані в реєстрі за №8855 та №8856, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, відповідно до яких ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар по 1/2 частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б, що складається з нежилої будівлі павільйону-бару літ. «А» загальною площею 98,8 кв.м., літнього майданчика літ. «Б» загальною площею 97,8 кв.м.. 27.12.2011 року ОСОБА_6, який діяв від ОСОБА_5 уклав два договори купівлі-продажу, які зареєстровані в реєстрі за №1628 і №1633, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, з ОСОБА_4, відповідно до яких ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 прийняла у власність по 1/2 частині нежитлової будівлі павільйону-бару «ДЕШ» з літнім майданчиком загальною площею 196,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Кримська, 72-Б.

ОСОБА_3 зазначила, що на момент підготовки та підписання мирової угоди в її сімї відбулося декілька трагедій (які вона зазначає у позові), внаслідок чого вона була стомлена, хворіла, не розуміла що відбувається, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, при підписанні мирової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Також позивачка посилається на те, що ОСОБА_2, скориставшись її станом, змусивши її підписати заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_3, уклав мирову угоду. Вважає, що спірне майно вибуло з володіння не з її волі, а тому просила суд витребувати у ОСОБА_4 нежитлову будівлю павільону-бару «ДЕШ» та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним майном.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, свій позов підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном не визнала

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету ОМР, Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволений частково. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе бару, розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, серія САЕ номер 537705, видане 15.09.2011 року виконавчим комітетом ОМР на ім'я ОСОБА_3 В іншій частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету ОМР, Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, задоволено. Поділено будівлю кафе-бару «Монте Крісто», розташовану за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літера «А», загальною площею 768, 5 кв.м., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ. «А», загальною площею 768, 5 кв.м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ.«А», загальною площею 768, 5 кв.м.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном залишений без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «ОТП Банк», сторона, яка не була залучена до участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені права Банку подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 26.02.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2009 року шлюб між сторонами був розірваний.

За час знаходження у шлюбі подружжям ОСОБА_3 придбане майно, зокрема приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, реєстровий №5748.

Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість павільйону-бару на час придбання складає 48 774 доларів США.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проведено реконструкцію павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90, який має загальну площу 768,5 кв.м., що підтверджується матеріалами справи.

Участь ОСОБА_3 у реконструкції та перебудові спірного майна була визнана ОСОБА_2

Участь ОСОБА_2 у реконструкції та перебудові спірного обєкту за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 підтверджується матеріалами справи, а саме: накладною №23/08-1 та товарний чек від 23.08.2007 року; накладною №5/06-5 та товарний чек від 05.06.2008 року; накладною №15/08-1 та товарним чеком від 15.08.2007 року; накладною б/н від 08.06.2007 року; накладною №1330 від 13.06.2007 року; накладною №1327 від 13.06.2007 року; накладною №1328 від 13.06.2007 року; накладною №1326 від 13.06.2007 року; накладною №1329 від 13.06.2007 року; накладною б/н; накладною б/н від 26.07.2007 року; накладною б/н від 04.09.2007 року; накладною б/н від 31.08.2007 року; ліцензійним договором від 24.10.2008 року; договором підряду від 12.08.2008 року; квитанцією від 28.08.2008 року; договором від 13.10.2008 року; актом приймання-передачі від 20.092008 року; договором №01-2003 від 10.02.2003 року; актом приймання-передачі від 10.10.2008 року.

Відповідно до висновку №150/2015 судової будівельно-технічної експертизи від 23.11.2015 року вартість кафе-бару «Монте Крісто» складає 1 783 689 доларів США.

ОСОБА_3 не були доведені обставини здійснення реконструкції та перебудови за особисті грошові кошти.

Кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу.

В процесі реконструкції павільйону-бару, розташованого за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дор., 90, загальною площею 66,0 кв.м., у кафе-бар «Монте Крісто», загальною площею 768,5 кв.м., договорів про дольову участь між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено не було, у звязку із чим частини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному майні є рівними.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 04.12.2003 року, укладеному між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, реєстровий №5748, приміщення павільйону-бару за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, 90 загальною площею 66,0 кв.м. придбано фізичною особою.

Свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе-бару, який розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, від 15 вересня 2011 року видано виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_3

Свідоцтво видане замість рішення Господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року, справа № 4/120-08-3021, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 25 вересня 2008 року, номер запису:403 в кн..:81 неж 95.

Рішення господарського суду Одеської області від 29 липня 2008 року по справі №4/120-08-3021, яким за ФОП ОСОБА_3 визнано право власності на спірний обєкт, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 03 березня 2010 року.

19 травня 2010 року ухвалою господарського суду Одеської області позовна заява ФОП ОСОБА_3 до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно залишена без розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, а також про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності на будівлю кафе-бару, видане 15 вересня 2011 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Одеської міської ради є недійсним, оскільки порушує права ОСОБА_2, як співвласника нерухомого майна кафе-бару, придбаного подружжям за договором від 04.12.2003 року та оформленого на імя ОСОБА_3, а оскільки кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Вказані висновки суду є вірними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно із статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано визнав недійсним свідоцтво про право власності на обєкт - будівлю кафе-бару, розташований за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога 90, серія САЕ номер 537705, видане 15.09.2011 року виконавчим комітетом ОМР на ім'я ОСОБА_3, оскільки кафе-бар «Монте Крісто» придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, сумісними зусиллями збільшено площу та вартість за час шлюбу, у звязку із чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділив будівлю кафе-бару «Монте Крісто», розташовану за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літера «А», загальною площею 768, 5 кв.м., між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнав при цьому, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ. «А», загальною площею 768, 5 кв.м. та за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі кафе-бару «Монте Крісто», розташованої за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, яка в цілому складається з літ.«А», загальною площею 768, 5 кв.м.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «ОТП Банк» про те, що поза увагою суду залишилася та обставина, що одним із обєктів поділу по даній справі є нежитлове приміщення кафе-бар «Монте Крісто», що розташована за адресою: м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок №90, іпотекодержателем якого є АТ «ОТП «Банк», відповідно до договору іпотеки, який був укладений між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 на виконання зобовязань за кредитними договорами ОСОБА_3, крім того в якості забезпечення зобовязань ОСОБА_3 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, отже сторонам по справі було відомо, що нежитлове приміщення кафе-бару «Монте-Кристо» знаходиться в іпотеці у АТ «ОТП Банк», не приймаються судом до уваги, оскільки вказані доводи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, а саме відповідно до матеріалів справи кредитний договір був укладений між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 в 2008 році зі строком дії до 2021 року, поручителем по даному договору є ОСОБА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 була укладена мирова угода, згідно до якої ОСОБА_3 відмовилася від свого права власності на нерухоме майно кафе-бар «Монте-Кристо», та тільки у 2011 році був укладений договір іпотеки.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, було встановлено, що у 2008 року між банком та матірю ОСОБА_3, в забезпечення виконання кредитного договору, був укладений іпотечний договір на майно, яке належало матері ОСОБА_12, після смерті якої ОСОБА_3, маючи мирову угоду, отримавши свідоцтво про право власності на кафе-бар «Монте-Кристо», скасувала з банком попередній договір іпотеки, уклавши замість нього у 2011 року новий на спірний обєкт.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, з тих підстав, що у відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З наведеного, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ ОСОБА_13