Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 321/3/17 головуючий у 1 інстанції: Олійник М.Ю.
провадження № 22-ц /778/1987/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Михайлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про виключення майна з акту опису і зняття арешту,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Михайлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про виключення майна з акту опису і зняття арешту.

В обґрунтування позову зазначено, що 14 липня 2015 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_10 у виконавчому провадженні № 42631094, діючи самоуправно, не маючи дозволу суду, без її відома та дозволу, не направивши їй письмового повідомлення, зламавши замки на вхідних дверях та внутрішньо-кімнатних дверях, разом з іншими запрошеними ним особами проник до належного їй на праві власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та здійснив опис належного їй майна, а також разом з іншими запрошеними ним особами проник до належної їй на праві власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та здійснив опис належного їй майна, яке знаходилось на вказаній земельній ділянці. Також, без її відома та дозволу, не направивши їй письмового повідомлення, державний виконавець ОСОБА_10 шляхом вільного доступу разом з іншими запрошеними ним особами проник до належної їй на праві власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та здійснив опис належного їй майна, яке знаходилось на земельній ділянці № 185. Вона не отримувала із відділу державної виконавчої служби запитів державного виконавця ОСОБА_10 щодо наявності у неї майна боржника ОСОБА_11, а також не отримувала повідомлень про намір оглянути належні їй земельні ділянки та житловий будинок № 185-А і описати наявне там її майно. Належність їй на праві власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 травня 2008 року. Належність їй на праві власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 липня 2008 року. Належність їй на праві власності будівель за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме май від 22 травня 2008 року. Належність їй на праві оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується договором оренди землі від 03 липня 2008 року.

Вказує, що опис та арешт майна державним виконавцем може здійснюватись тільки відносно майна боржника. Вона не є боржником за виконавчим провадженням № 42631094, не відповідає за боргами ОСОБА_11, через що державний виконавець не вправі був описувати та арештовувати належне їй майно, перелічене в акті опису та арешту майна від 14 липня 2015 року. Вважає, що, якщо державний виконавець дійшов висновку, що належне ОСОБА_11 майно знаходиться у інших осіб, зокрема, у неї, державний виконавець зобов'язаний був вчинити дії, передбачені ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», яких він не вчинив. Викладене свідчить, що за рахунок описаного та арештованого належного їй майна не можуть бути задоволені вимоги стягувачів у виконавчому провадженні № 42631094. Державний виконавець при накладенні арешту не впевнився, кому саме належить це майно, у зв'язку з чим, вона була змушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлена про судове засідання 27.07.2017р., спрямувала до суду заяву про відкладення справи на 1 місяць, оскільки на теперішній час тимчасово не мешкає у Запорізькій області. Доказів вказаним обставинам до клопотання долучено не було, а клопотання надійшло з її адреси місця мешкання у АДРЕСА_3. Крім того, за матеріалами справи встановлено, що особисто ОСОБА_12 жодного разу у судові засідання не з»являлась, діючи виключено через представника ОСОБА_11 Також вона не була позбавлена можливості заявити клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції із наближеним до її місця тимчасового мешкання судом.

Зважаючи на вказані обставини та з урахуванням навантаження і строків розгляду справ у апеляційному суді, а також того, що справа з квітня 2017р. перебувала в провад-

женні судді ОСОБА_14, яка 11.05.2017р. була звільнена у відставку, колегія вважала, що підстав для визнання вказаних причин поважними та відкладення справи не мається. Тому справу у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянуто за відсутності позивача та її представників у кількості трьох осіб за довіреністю ( а.с. 151).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з»явились до судового засідання, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позивачем не доведено належність їй описаного державним виконавцем майна, вимог про визнання за нею права власності на це майно не заявлялось, а позов пред»явлено лише до стягувачів, а не до боржника, який має бути належним відповідачем у справах даної категорії.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у ВДВС Михайлівського РУЮ знаходиться зведене виконавче провадження № 42631094 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_11 на користь: ОСОБА_7 - 43 097,19 грн., ОСОБА_4 - 44 329,30 грн., ОСОБА_5 - 82 485 грн., ОСОБА_8 - 13 595,72 грн., ОСОБА_3 - 101 121, 80 грн., ОСОБА_6 - 404 800,60 грн., ОСОБА_9 - 19 000 грн. ( а.с. 82-99).

Як слідує з наданих державним виконавцем ОСОБА_10 копій документів з вказаного виконавчого провадження, ОСОБА_11 не має у власності майна, транспортних засобів, іншого рухомого майна, грошових коштів на рахунках та доходів, тому з 2013р. обмежується лише обіцянками почати сплачувати борги, з якими він погоджується, як тільки знайде роботу, що зазначає в чисельних заявах до виконавчої служби ( а.с. 100-111, 116-121).

Навпаки, за наявними у справі документами встановлено, що все набуте за час шлюбу з ОСОБА_11 нерухоме майно належить ОСОБА_2 на праві власності: згідно свідоцтва від 15.05.2008р. про право власності житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому від 24.04.2008р. та згідно державного акту про право власності від 10.07.2008р. земельна ділянка площею 0,15 га за цією ж адресою для обслуговування будинку та прибудинкової території; згідно свідоцтва від 22.05.2008р. про право власності на будівлі та споруди газ цеху за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому від 24.04.2008р.; згідно з договором оренди в користуванні знаходиться земельна ділянка площею 0,6404 га за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 57-75).

З паспортних даних ОСОБА_2 та ОСОБА_11 слідує, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.01.1991р., який розірвано 12.10.2012р. ( а.с. 9).

У належному позивачу житловому будинку АДРЕСА_1 був зареєстрований з 23.04.2009р. як член сім»ї - чоловік ОСОБА_11 ( а.с. 32, 108).

Відомостей, що ОСОБА_11 визнано таким, що втратив право користуванням цим будинком, або що його знято з реєстрації за цією адресою, матеріали справи не містять.

Позивач надала договори найму житла від 20.10.2012р. та 23.03.2015р., згідно з якими вона надала ОСОБА_11 в користування дві кімнати у належному їй будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 76-78).

Вказане, на думку позивача, свідчить, що все майно у цьому будинку та на земельній ділянці за цією адресою належать саме їй.

В межах вищезазначеного виконавчого провадження державним виконавцем Михайлівського ВДВС ОСОБА_10 14 липня 2015р. був складений акт опису та арешту майна, яке знаходилось у будинку та на приналежній до нього земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, яким описано майна на загальну суму 67725 грн. При вчиненні цієї виконавчої дії був присутній боржник ОСОБА_11, якому було вручено акт опису і арешту та передано описане майно не від-

повідальне зберігання ( а.с. 125-127).

Вихід державного виконавця до житлового приміщення боржника відбувався з дотриманням вимог ЗУ «Про виконавче провадження»: винесено постанову про залучення працівників міліції від 08.07.2015р., постанову від 01.07.2015р. про залучення до провадження виконавчих дій колишньої дружини боржника - ОСОБА_2, яка була направлена їй, але не отримана у зв»язку з тимчасовою відсутністю за місцем реєстрації; отримано дозвіл суду на примусове проникнення до житлового приміщення ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1; залучено понятих ( а.с. 123-124, 128-131).

Ці всі обставини були перевірені судом в ході розгляду справи та зроблено правильний висновок про те, що державний виконавець 14.07.2015р. проводив опис та арешт майна боржника ОСОБА_11 з дотримання вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Оскільки боржник ОСОБА_11 вселився у 2009р. в будинок АДРЕСА_1 на законних підставах як чоловік ОСОБА_12 - власника будинку, та з тих пір проживає в ньому попри розірвання шлюбу, не визнаний судовим рішенням таким, що втратив право користування ним, яке захищено встановленим законом сервітутом на проживання, не знятий з реєстрації, то державний виконавець обґрунтовано вважав, що в цьому будинку може бути виявлено належне боржнику майно. Тому здійснив опис виявленого за цією адресою майна, яке могло належати як боржнику, склавши відповідний акт опису та арешту в присутності боржника.

В цьому сенсі, суд правильно визнав, що за положеннями ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 наділена правом заявити позов про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту.

Згідно з наданими в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2015р. роз»ясненнями, відповідачами у вказаних справах є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.

Отже, суд правильно визнав, що не спрямувавши вимог до боржника ОСОБА_11, позивач позбавила себе можливості розв»язати спір щодо арештованого майна, оскільки стягувачі, до яких вона позивалась, не можуть достовірно знати про походження майна, яке опинилось за місцем мешкання боржника.

Крім того, враховуючи, що боржник з 2009р. зареєстрований в належному позивачу житловому будинку, вселившись як член сім»ї та не вибуваючи фактично з нього і після розірвання шлюбу і до теперішнього часу, сам по собі факт належності будинку і земельної ділянки не створює преюдициї для позивача щодо того, що все наявне у них майно належить їй. А будь-яких доказів, за якими можна встановити підстави набуття нею кожної речі з описаного майна у особисту приватну власність, позивач не надала.

Таким чином, суд правильно визнав, що спір існує саме між позивачем та ОСОБА_11 як колишнім з подружжя, користувачем будинку та боржником одночасно, якому, до того ж, описане майно передано на відповідальне зберігання. Між тим, саме боржник ОСОБА_11 за довіреністю представляв інтереси позивача в ході розгляду справи, що ніяким чином не сприяло встановленню істини по справі, оскільки боржник саме зацікавлений у приховуванні свого майна від звернення на нього стягнення в рахунок боргів за виконавчим провадженням.

Зважаючи на вказане, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2, та доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.