ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/16/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Іщенко І.М. при секретарі Клисак Н.Г., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, третьої особи на боці відповідача ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною

В С Т А Н О В И В

11 січня 2017 року до суду звернулась ОСОБА_1 із зазначеним позовом, в якому вказала , що в грудні 2014 року до неї звернулась знайома ОСОБА_7 з проханням позичити гроші її племінниці ОСОБА_5 для придбання квартири для її сина, запропонувавши сплачувати проценти в розмірі 4000 грн щомісяця за користування її грошима , впевнивши її що відповідачка займається підприємницькою діяльність і має земельні паї, житловий будинок і автомобіль.

5 грудня 2014 року вона передала ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 100 000 грн в присутності ОСОБА_7 та свого чоловіка ОСОБА_8, а відповідач написала боргову розписку про отримання вказаної суми грошей, зобовязалась повернути борг до 1.06.2016 року і щомісячно сплачувати відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 4000 грн.

Протягом 7 місяців до липня 2015 року відповідачка платила їй проценти щомісячно по 4000 грн, а всього на загальну суму 28 000 грн, після чого припинила сплачувати борг та проценти за його користування, почала уникати спілкування із нею та повертати борг. Після звернення до органів поліції, їй було рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.

Позивач просила стягнути із ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 100 000 грн, інфляційні нарахування в розмірі 7 575 грн 60 коп, відсотки за користування грошима і розмірі 77 290 грн, інфляційні нарахування на відсотки в розмірі 10 001 грн 48 коп, а всього 194 863 грн 78 коп, а також судові витрати.

В квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги в частині інфляційних нарахувань за період з 11.01.2017 року по 13.04.2017 року на 3 546 грн 56 коп, що складає суму грошей 11 119 грн 16 коп, а такод заборгованість по сплаті процентів в розмірі 86 000 грн ( з рахунку 4000 грн х 21.5 місяців), інфляційні нарахування на заборговані відсотки за період з 01.08.2015 року по 13.04.2017 року що складає 10 914 грн 89 коп, а також 3% річних за період з 01 червня 2016 року по 13 квітня 2017 року що складає 2 598 грн 36 коп, а всього просила стягнути на свою користь 210 632 грн 41 коп та судові витрати, судові витрати та витрати на правову допомогу адвокату.

В квітні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_6 в якості третьої особи на боці відповідачки ОСОБА_5, в якій зазначив, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 13 травня 2000 року, про факт отримання в борг дружини нічого не знав, а відомо йому стало про борг після отримання позовної заяви з вимогами до дружини, вважає, що позивач ОСОБА_1 діяла недобросовісно надавши гроші його дружині, так як не отримала на це його згоди, а тому вказаний факт є підставою для вчинення такого правочину недійсним.

Однак ОСОБА_6 в заяві зазначив, що його дружина ОСОБА_5 повернула ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 32 000 грн і визнав, що позивачці ОСОБА_1 необхідно повернути лише 68 000 грн.

Просив суд визнати розписку від 5.12.2014 року від ОСОБА_5 недійною, відмовити ОСОБА_1 про стягнення суми боргу із ОСОБА_5, але визнати борг за ОСОБА_5М перед ОСОБА_1 в розмірі 68 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі, позовні вимоги третьої особи ОСОБА_6 не визнала. Пояснила, що 5.12.2014 року в присутності знайомої ОСОБА_7 та свого чоловіка ОСОБА_8 вона позичила ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 100 000 грн для купівлі квартири її сину , відповідачка обіцяла за користування грошей сплатити проценти в розмірі 4000 грн щомісячно і повернути всі гроші до 01.06.2016 року, але обіцянки не виконала, повернула частину процентів в розмірі 28 000 грн за 7 місяців 2015 року. Влітку 2016 року вона приїздила додому до відповідачки, де був її чоловік ОСОБА_3 і він теж обіцяв повернути гроші і посилався на важке матеріальне становище в сімї, але до цього часу відповідачка її уникає, просить задовольнити позов ,стягнути всі судові витрати на витрати на участь адвоката в суді.

Представник позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі, позовні вимоги третьої особи на боці відповідача ОСОБА_6 не визнала. Пояснила в суді, що позивачка зверталась в 2016 році до органів поліції на дії ОСОБА_3, яка отримала від неї в грудні 2014 року грошові кошти в розміоі100 000 грн і не віддала , але їй було рекомендовано звернутись до суду. Повернула тільки 28 000 грн в якості процентів за користування боргу. Просить стягнути із ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 210 632 грн 41 коп, які складаються суми основного боргу, інфляційних нарахувань за основний борг та відсотки, проценти за користування грошима , 3% річних та всі судові витрати і витрати на правову допомогу в розмірі 5500 грн. В позовних вимогах ОСОБА_6 вважає відмовити, так як боргові зобовязання ОСОБА_5 не є спільною власністю подружжя і відповідачка використала гроші на особисті потреби.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнала частково, не заперечувала що 5.12.2014 року вона отримала от ОСОБА_1 в борг по грошові кошти в розмірі 100 000 грн, на які хотіла купити квартиру в м. Дніпродзержинське своєму 14-літньому сину і оформити квартиру на своє імя до його повноліття, але цього зроблено не було, про чоловікові не говорила. Купівля квартири не здійснилась і вовна всі гроші вклала в свою підприємницьку діяльність, так як мала приватний магазин, продавала одяг і займалась господарською діяльністю, про що теж не говорила чоловікові.

В 2016 році було припинено її підприємницька діяльність, але гроші повернути не може, так як має важке матеріальне становище. Визнала тільки 68 0000 боргу, так як віддала ОСОБА_1М до липня 2015 року проценти в розмірі 32 000 грн. за користування грошима, але нарахування інфляції та інших платежів в позові не визнала. Про отримання в борг грошей її чоловік ОСОБА_6 дізнався тільки в грудні 2016 року,про намірі купити квартири сину в 2014 році, отримання боргу і вкладення грошей в господарську діяльність протягом 2014-2016 року до відому свого чоловіка ОСОБА_6 не ставила, хоча проживають з ним разом, виховують двох дітей. Просить позов задовольнити частково.

Представник відповідачки ОСОБА_9 позов визнав частково, а саме на суму 68 000 грн., позов третьої особи на боці відповідача ОСОБА_10 визнав повністю. Пояснив в суді, що ОСОБА_5 дійсно 5.12.2014 року отримала грошові кошти в борг 100 000 грн у ОСОБА_1 на придбання квартири неповнолітньому сину, але її чоловік ОСОБА_6 про це не знав і дізнався про спір про повернення грошей тільки в грудні 2016 року. Не згоден із нарахуванням інфляційний витрат та сплати процентів за користування боргу, так як не було згоди її чоловіка на взяття боргу, але чому відповідачка не повідомила свого чоловіка про позику йому невідомо. Підтримав позовні вимоги третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_11 який є чоловіком відповідачки і вважає, що розписка від 5.12.2014 року про отримання грошей ОСОБА_12 від ОСОБА_1 є недійсною, так як укладалась без згоди її чоловіка.

Третя особа на боці відповідача ОСОБА_6 підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково.

Пояснив, що є чоловіком ОСОБА_5, проживають разом у шлюбі із ОСОБА_5 з 13.05.2000 року , мають двох неповнолітніх дітей. Дружина в період з 2014 по 2016 рік займалась підприємницькою діяльність, купувала та продавала дитячий одяг, займались спільним господарством. На ценй час підприємницька діяльність дружини припинена, вона не працює. В грудні 2016 року від дружини дізнався, що вона взяла в борг в грудні 2014 року у ОСОБА_1 гроші в розмірі 100 000 грн для купівлі квартири для їх неповнолітнього сина, але потім вклала гроші в свою діяльність. Вважає, що розписка від 5.12.2014 року між сторонами є недійсною, так як він не давав згоди на отримання в борг грошей, але визнав борг перед позивачкою в розмірі 68000 грн. Просить задовольнити свій позов і частково задовольнити вимоги ОСОБА_1

Суд заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, дослідивши докази надані сторонами приходить до наступного.

Судом були встановлені на наступні факти та юридичні правовідносини.

Судом встановлено, що 05 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 100 000 грн із сплатою процентів за користування позиченими коштами в розмірі 4000 грн щомісячно і зобовязанням повернути борг до 1.06.2016 року,що підтверджується розпискою від 05 грудня 2014 року, написаною власноручно ОСОБА_3М.( а.с. 44) і ці обставини сторонами не заперечувались в суді.

Отримання грошей в розмірі 100 000 грн , умови сплати процентів в розмірі 4000 грн щомісячно за користування та повернення боргу до 1 червня 2016 року підтвердили в суді свідок ОСОБА_8 який є чоловіком позивачки та свідок ОСОБА_7,які були присутніми 5.12.2014 року в момент отримання ОСОБА_5 в борг грошей .

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Відповідачка ОСОБА_5 суму позики в розмірі 100 000 грн до цього часу не повернула, а сплатила тільки частину процентів за користування грошей в розмірі 28 000 грн за період користування коштами із січня по липень 2015 року, що підтверджується поясненнями позивачки ОСОБА_1 і свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні і не довіряти цим показам у суду немає підстав, а також висновком працівників поліції Петриківського ВП від 30.12.2016 року, куди звернулась із заявою позивачка на дії ОСОБА_5 в грудні 2016 року.

Доказів про те, що відповідач повернула 32000 грн в якості процентів за користування боргу до липня 2015 року нічим не підтверджується, відсутні будь-які розписки про повернення процентів позивачці, до пояснень свідка ОСОБА_7 про повернення ОСОБА_1 процентів в розмірі 32 000 грн суд відноситься критично і до уваги не приймає, так як свідок є рідною тіткою відповідачки, знаходиться з нею в добрих стосунках, але свідок теж підтвердила в суді про відсутність розписок про повернення процентів позивачці зі сторони її племінниці.

Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 з 5.12.2014 року до цього часу користується грошовими коштами в розмірі 100 000 грн які вона отримала в борг від ОСОБА_1, не повернула грошові кошти , порушила умови договору позики, повернула тільки проценти за користування грошима в розмірі 4 000 грн за 7 місяців, що складає тільки 28 000 грн.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, у редакції, чинній на час отримання позики, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що п Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, де вказується що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди ( процентів за користування позикою). Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами позики, а якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставка Національного банку України.

Приймаючи до уваги, що відповідачка з 5 грудня 2015 року користується грошовими коштами позивачки в розмірі 100 000 грн, з липня 2015 року по 13 квітня 2017 року, як вказано в позові не повертає проценти за їх користування в розмірі щомісячного платежу в розмірі 4000 грн, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про процентам в розмірі 86 000 грн ( 4000 грн х 21,5 місяців) підлягають задоволенню.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідачки ОСОБА_13 в тій частині, що позивач ОСОБА_1 отримувала незаконний прибуток від ОСОБА_3 із договору позики в розмірі 4000 грн за місяць і не сплачувала податки, так як законодавством України передбачений порядок повернення процентів за користування позиченими грошима який може бути оговорений сторонами і його отримання є законним прибутком і не суперечить нормам ст. 625 ЦК України.

Суд не приймає також до уваги заперечення представника відповідачки в тій частині, що договір позики між сторонами може бути визнаним недійсним, так як в момент його укладання була відсутня згода чоловіка відповідачки, адже в суді було встановлено, що відповідачка позичала гроші на власні потреби, а саме з метою оформили квартиру на своє імя , що нею не заперечувалось в суді, а потім позичені у ОСОБА_1 гроші витратила на підприємницьку діяльність , яку було припинено з її слів в 2016 році.

Крім того, суд звертає увагу на те, що представник відповідачки ОСОБА_4 та позивач на стороні відповідача ОСОБА_6 визнавали договір позики відповідачкою в розмірі 100 000 грн як укладений між сторонами, не оспорювали його обставини в дії і часі,визначали як частково укладений та виконаний між сторонами і не заперечували проти відшкодування в розмірі 68000 грн, а тому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо недійсності договору позики.

Дослідивши докази по справи, суд вважає відмовити в повному обсязі в позовних вимогах третьої особи на боці відповідача ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання розписки від 5.12.2014 року недійсною , відмови стягнення суми боргу і визнання боргу перед позивачем в розмірі 68000 грн, так як ОСОБА_6 фактично визнав договір позики між дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 68000 грн, не заперечував в суді що дізнався про борг дружини тільки в грудні 2016 року і не давав згоду на отримання боргу, що свідчить про те, що грошові кошти які взяла відповідачка у позивачки визначались на особисті витрати ОСОБА_5., а доказів про те, що позичені гроші були витрачені сумісно подружжям протягом 2014-2-16 року ОСОБА_6 суду не представив, а відповідачка наголошувала, що вона кошти витратила особисто на себе.

Приймаючи до уваги, що відповідачка порушила умови договору позики від 5.12.2014 року, не повернула в строк і на умовах укладених в договорі грошові кошти позивачу, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення грошових коштів в розмірі 199 717 грн 52 коп, що складається із суми основного боргу, інфляційних нарахувань із суми боргу із суми позики в розмірі 100 000 грн з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання за період з 1 червня 2016 року по 10 січня 2017 року в розмірі 11 119 грн 16 коп, заборгованість по сплаті процентів в розмірі 86 000 грн за період з липня 2015 року по 13 квітня 2017 року та три проценти річних від простроченої суми за період з 01 червня 2016 року по 13 квітня 2017 року, що складає 2 598 грн 36 коп.

Вимоги позивачки про стягнення на користь позивачки інфляційних нарахувань на відсотки в розмірі 10 914 грн 89 коп задоволенню не підлягають, так як це не передбачено законодавством, а інфляційні нарахування нараховуються тільки на основну суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_1 були сплачені судові витрати в розмірі 1948,37 коп ( а.с.24), 320 грн ( а.с.67), 160 грн ( а.с102), а також позивач понесла витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 5500 грн , який приймав участь в судових засіданнях , ( а.с.130-133), суд відповідно до ст. 88 ЦПК України вважає стягнути із відповідачки понесені 2428 грн 37 коп нею судові витрати в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11,60,88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст.202,207,625, 1046 - 1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_5 заборгованість до договору позики в розмірі 199 717 грн 52 коп , яка складається: із основного боргу в розмірі 100 000 грн , інфляційними нарахуваннями з суми основного боргу в розмірі 11 119 грн 16 коп, трьох процентів річних від суми заборгованості в розмірі 2 598 грн 36 коп, відсотками за користування грошовими коштами в розмірі 86 000 , а також судові витрати в розмірі 2 428 грн 37 коп, витрати на правову допомогу в розмірі 5500 грн , а всього 207 645 грн 89 коп ( двісті сім тисяч шістсот сорок девять ) на користь ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В позовних вимогах третьої особи на боці відповідача ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною - відмовити.

Рішення може бути оскаржено на протязі 10 днів в Апеляційний суд Дніпропетровської області з дня його оголошення.

Суддя: ОСОБА_14