Провадження № 22ц/790/2832/17 Головуючий 1-ї інстанції Шабас О.С.
Справа № 622/36/15-ц Доповідач Бровченко І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня», третя особа - головний лікар комунального підприємства Золочівська центральна районна лікарня» ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення суми,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до КП «Золочівська центральна районна лікарня» та просила скасувати наказ про звільнення та поновити її на посаді головної медичної сестри комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» з 31 грудня 2014 року; стягнути з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по день ухвалення рішення, стягнути з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 08 вересня 2014 року вона була прийнята на посаду головної медичної сестри до КП «Золочівська центральна районна лікарня», хоча на той час в неї закінчився час дії свідоцтва про проходження підвищення кваліфікації, через що при прийнятті на роботу позивача було включено до графіку підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів, які були обовязковими для її роботи на лютий 2015 року. Тобто про відсутність необхідного свідоцтва роботодавцю було відомо при прийнятті її на роботу. Проте, 30 грудня 2014 року позивач була незаконно, на її думку, звільнена з мотивуванням - через невідповідність займаній посаді та відсутність вакантної посади. Позивач зауважує, що, приймаючи відповідне рішення про звільнення, відповідач не надав позивачу можливості перевестися на іншу вакантну посаду, які були в наявності. Крім того, пройти курси підвищення кваліфікації раніше, ніж передбачено графіком, вона не мала можливості. Засідання профспілкового комітету по питанню надання дозволу на її звільнення відбулося суто формально. Зауважила також, що за період роботи вона була неодноразово нагороджена за успіхи в роботі, не отримувала жодних зауважень, а через незаконне звільнення зазнала моральних страждань, які оцінює у 20000 гривень.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 02 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді головної медичної сестри комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» з 31 грудня 2014 року. Стягнуто з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по 23 лютого 2017 року включно, у сумі 78397 грн. 82 коп., за вирахуванням необхідних платежів та зборів. Стягнуто з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі КП «Золочівська центральна районна лікарня» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряється судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 30 червня 1975 року ОСОБА_5 Харківським медичним училищем №1 видано диплом серії Э-І №144291 за медсестринською спеціальністю.

Наказом №82 від 08 вересня 2014 року т.в.о. головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» ОСОБА_6 ОСОБА_3 прийнята на роботу до вказаного підприємства на посаду головної медичної сестри з 08 вересня 2014 року.

Наказом №220 від 30 грудня 2014 року головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» ОСОБА_4 із формулюванням «у звязку з виявленою невідповідністю виконуваної роботи внаслідок недостатньої кваліфікації та у звязку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду (відсутність вакантної посади)» з посади головної медичної сестри КП «Золочівська ЦРЛ» за п. 2 ст. 40 КЗпП України звільнена ОСОБА_3 з 30 грудня 2014 року із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Підставою для звільнення зазначені довідка Департаменту охорони здоровя від 26 грудня 2014 року №К-3204-07, згода профспілкового комітету від 30 грудня 2014 року.

Відомості про вказані накази №82 та №220 містяться у трудовій книжці ОСОБА_3 записи №14 та 15. Трудова книжка містить примітку про зміну прізвища володільця з ОСОБА_5 на Борох на підставі свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №419498. За попередніми записами у трудовій книжці ОСОБА_3 остання з 01 квітня 2009 року по 30 вересня 2011 року працювала у КП «Золочівська ЦРЛ» на посаді медреєстратора архіву. За період з 2011 по 2014 рік відомості про роботу у трудовій книжці відсутні.

З плану заявки на курси підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів на 2015 рік, затвердженого тво головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 є першою у списку осіб, відряджених до відповідних курсів з визначеною датою 17 лютого 2015 року.

З наданого суду посвідчення №5416/2008, виданого ОСОБА_3, вбачається, що остання 04 березня 2008 року пройшла атестацію в атестаційній комісії при Головному управлінні охорони здоровя Харківської обласної державної адміністрації і наказом Головного управління охорони здоровя Харківської обласної державної адміністрації від 31 березня 2008 року №152-к їй присвоєно (підтверджена) кваліфікаційна категорія вища сестринська справа. Посвідчення містить відмітку про дійсність до 30 листопада 2012 року.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_7 остання згідно наказу №2 від 06 січня 2015 року переведена на посаду медичної сестри анестезіологічного відділення у КП «Золочівська ЦРЛ».

З довідки Пенсійного фонду України ( форми ОК-5 ) від 21 січня 2016 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_3 вбачаються відомості про страхувальників застрахованої особи. Так, КП «Золочівська ЦРЛ» здійснила виплати ОСОБА_3 у вересні 2014 року на суму 2480 грн. 90 коп., у жовтні 2014 року на суму 3032 грн. 21 коп., у листопаді 2014 року на суму 3210 грн. 58 коп., у грудні 2014 року на суму 5930 грн. 45 коп.

З наданої суду копії колективного звернення колективу терапевтичного відділення КП «Золочівська ЦРЛ» вбачається, що колектив звернувся до голови Харківської обласної державної адміністрації з метою вжиття заходів реагування до виконуючої обовязки головного лікаря ОСОБА_6 та головної медичної сестри ОСОБА_3 щодо неналежної, на їх думку, організації роботи медичної установи, порушення встановлених санітарно-гігієнічних норм та трудового законодавства.

За вказаним зверненням отримувачем, в особі Департаменту охорони здоровя Харківської обласної державної адміністрації, було ініційовано комісійну перевірку, за результатами якої надано довідку щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні працівників терапевтичного відділення КЗОЗ «Золочівська центральна районна лікарня». Так, зокрема у довідці зазначено, що з 2009 по 2014 роки ОСОБА_3 не працювала на посадах молодших спеціалістів з медичною освітою, кваліфікаційну категорію не має, перерва роботи на посаді молодших спеціалістів з медичною освітою складає більше 5 років. У представленій посадовій інструкції ОСОБА_3, з якою вона особисто ознайомлена, в кваліфікаційних вимогах також зазначено, що головна сестра медична повинна мати курси підвищення кваліфікації та кваліфікаційну категорію, яких в неї немає. Виконання своїх посадових обовязків з боку головної медичної сестри ОСОБА_3 по факту було направлено не на здійснення управлінської, лікувально-профілактичної, адміністративно-господарської діяльності закладу та організації роботи середнього і молодшого медичного персоналу, а здебільшого на розправу з неугодними працівниками, добір та розстановку своїх кадрів.

Комісією сформовано висновок з рекомендацією поставити питання про невідповідність займаних посад, в тому числі головної медичної сестри ОСОБА_3

У Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженому наказом Міністерства Охорони Здоров'я України від 29 березня 2002 № 117 та погодженому Міністерством Праці та Соціальної Політики України визначені, кваліфікаційні вимоги до головної медичної сестри: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) або базова вища освіта (бакалавр) за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Сестринська справа». Підвищення кваліфікації (цикли удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом не менше 5 років.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по 23 лютого 2017 року складає 78397 грн. 82 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 за п. 2 ст. 40 КЗпП України було проведено відповідачем з порушенням норм трудового законодавства, а саме: у порушення вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України відповідач не вирішив питання про можливість переведення позивача на іншу роботу, за його на те згодою. Встановлені адміністрацією підприємства порушення по суті є загальною оцінкою роботи працівника за відсутності конкретних фактів неналежного виконання ним трудових обовязків саме через недостатню кваліфікацію.

Такі висновки рішення суду підтверджені дослідженими з додержанням вимог цивільно-процесуального закону доказами, яким дана належна оцінка у сукупності з обставинами справи.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення

Відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Припинення трудового договору за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є правильним у тому разі, якщо воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Разом з тим, якщо працівник був прийнятий на роботу без наявності документа про освіту, передбаченого кваліфікаційними вимогами, він не може бути звільнений з роботи через відсутність такого документа за вказаною статтею, тому що роботодавцю про таку невідповідність було відомо й раніше, при прийнятті працівника на роботу.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 21 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин норму закону, яка підлягала до застосування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня», наведених на її обґрунтування, то ці доводи процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів підтверджуючих невідповідність виконуваної роботи ОСОБА_3 внаслідок недостатньої кваліфікації та відсутності вакантної посади на час іі звільнення.

Посилання в апеляційній скарзі на довідку щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні працівників терапевтичного відділення КП «Золочівська центральна районна лікарня», яка стала підставою для прийняття рішення про звільнення позивача з займаної посади, вказуючи, що позивач ОСОБА_3 в порушення наказу Міністерства охорони здоровя України від 23 листопада 2007 року № 742 «Про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою» не направила для підвищення кваліфікації до територіальної атестаційної комісії сестру медичну старшу терапевтичного відділення лікарні ОСОБА_8, допускала до роботи фахівців з невідповідними кваліфікаційними вимогами, без проходження медичного огляду, без погодження з заступником головного лікаря по медичній частині та завідувачами відділень, висновків суду не спростовують.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обовязок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Ухвалами Золочівського районного суду Харківської області від 16 червня 2015 року та 02 березня 2016 року заяви ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_9 про забезпечення доказів шляхом витребування документів задоволені. Разом з тим, в обгрунтування заперечень на позовну заяву КП «Золочівська центральна районна лікарня» не надано письмових доказів, які були витребувані ухвалами суду.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що ОСОБА_3 була уповноважена приймати рішення про прийняття на роботу фахівців медичних сестер, про їх допуск до роботи та направлення їх для підвищення кваліфікації. Довідка Департаменту охорони здоровя від 26 грудня 2014 року не містить висновок щодо невідповідності виконуваної роботи ОСОБА_3 внаслідок недостатньої кваліфікації, первинні документи підтверджуючі даний факт в матеріалах справи відсутні. Аналогічним чином в матеріалах справи відсутні первинні документи підтверджуючі, що ОСОБА_3 та медичні сестри з невідповідними кваліфікаційними вимогами створювали небезпеку для осіб яких обслуговували.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судова колегія здійснює розподіл судових витрат за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня відхилити .

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Стягнути з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня на користь держави судовий збір у розмірі 1398 грн. 31 коп.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: