АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
О К Р Е М А Д У М К А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
По цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, орган опіки та піклування Глибоцької РДА Чернівецької області, про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору недійсним.
Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 09.08.2017 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року в частині звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності за іпотекодержателем залишено без змін.
Підставою для цього стало погодження колегії про вірне застосування судом першої інстанції норм статей 23, 33 Закону України «Про іпотеку» при наявності в іпотечному договорі застережень, за яким сторони погодили реалізацію предмета при порушенні зобов'язань за основним договором шляхом передачі (набуття) права власності іпотекодержателю.
Вважаю, що апеляційна скарга підлягала частковому задоволенню, а оскаржуване рішення в частині апеляційного перегляду скасуванню з відмовою у задоволенні вимог іпотекодержателя з наступних підстав.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-679цс17 від 27.04.2017 року та неодноразово підтримувалася у постановах №6-1219цс16 від 14.09.2016 року, 6-1388цс16 від 24.05.2017 року.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з таким позовом за відсутності даних про законну відмову компетентного державного органу у проведенні реєстрації давало підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про реєстрацію права, суд мав вирішити спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
Враховуючи завдання цивільного судочинства щодо розгляду і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, викладених в ст.1 ЦПК України, на момент звернення до суду у позивача його права на предмет іпотеки порушені не були, оскільки як у законний спосіб, так і за домовленістю сторін у ПАТ «Дельта Банк» могло виникнути цивільне право на предмет спору на підставі п.1 ч.2 ст.11 ЦК України з моменту реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, тобто існував позасудовий спосіб його реалізації, а суд таким рішення перебрав функції державного реєстратора.
Суддя І.Н.Лисак
09 серпня 2017 року м. Чернівці