АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8504/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Дуднік А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у червні 2016 року до суду із вищевказаним позовом з урахуванням уточнення позовних вимог, ставив питання про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України про його звільнення від 18.05.2016 року № 2719/к; поновлення на посаді директора ДП «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень» на умовах укладеного контракту від 10.03.2016 року; стягнення з ДП«Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень » середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 94326,54 гривень. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що оспорюваний наказ прийнятий на підставі його заяви про звільнення, яка належним чином в Міністерстві юстиції України не зареєстрована. Написана ним під психологічним тиском, що полягав у погрозі звільнення на підставі надуманих причин. Така заява не відповідала його реальному наміру та вільному волевиявленню. У період з 16.05.2016 року по 18.05.2016 року він перебував на лікарняному. Крім цього в порушення вимог чинного законодавства копія наказу про звільнення йому також не вручалася.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішення суду представник позивача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник Міністерства юстиції України апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Відповідач ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, у судове засідання не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 10.03.2016 № 1112/к ОСОБА_5 було призначено на посаду директора Державного підприємства «Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень» як переможця конкурсного відбору з подальшим укладенням контракту від 10.03.2016 року строком до 09.02.2021 року.

На ім'я Заступника міністра юстиції - керівника апарату Онищенко Г.В. позивачем було подано заяву з проханням звільнити його з займаної посади за угодою сторін.

Наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2016 року № 2719/к ОСОБА_5 звільнено з займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з достроковим розірванням укладеного з ним контракту від 10.03.2016 року.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що посилання позивача на здійснення щодо нього психологічного тиску з боку посадових осіб Міністерства юстиції України при написанні ним заяви про звільнення, належними та допустимими доказами не було підтверджено. Оскільки, судовим розглядом незаконність звільнення позивача не встановлено, позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягали задоволенню, як похідні від вимог позову про визнання звільнення незаконним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник відповідача вказував на застосування психологічного примусу з боку Міністерства юстиції України на позивача при складенні ним заяви про звільнення, що полягав у погрозі звільнення на підставі надуманих причин.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та постановленому судовому рішенні.

У ході судового розгляді позивач підтвердив те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана ним власноруч. При цьому доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами відповідача, останнім надано не було.

Хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводами апеляційної скарги є також те, що обставиною яка свідчить про незаконність рішення суду є незаконність заяви про звільнення без зазначення дати її складання.

Однак, колегія суддів вважає, що представником позивача при цьому не взято до уваги те, що ОСОБА_5 звільнений з посади директора Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень 18.05.2016 року відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 18.05.2016 № 2719/к за угодою сторін - п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Угода сторін є однією з підстав припинення трудового договору. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Відсутність у заяві про звільнення позивача конкретної визначеної дати такого звільнення не свідчить про відсутність у ОСОБА_5 добровільного наміру звільнитися та порушення порядку звільнення, оскільки така домовленість щодо дати звільнення, як зазначалось вище, була погоджена сторонами в усному порядку.

ОСОБА_5 ставив питання про припинення договору саме за угодою сторін, тому на підставі власноручно написаної ним заяви було видано наказ про його звільнення. При цьому заява позивача була погоджена 18.05.2016 року підписом підпису Заступника міністра юстиції - керівника апарату Онищенко Г. В.

Відтак звільнення позивача відбулося за взаємною згодою сторін, що підтверджується власноручно написаною заявою позивача з одного боку та згодою на таке звільнення Мін'юсту в особі Заступника міністра юстиції - керівником апарату Онищенко Г. В. - з іншого боку.

Відсутність реєстраційного номеру на заяві позивача про звільнення також не може бути підставою для його поновлення, і свідчить лише про неналежне виконання працівниками відповідача покладених на них посадовими обов'язками, обов'язку щодо реєстрації внутрішньої кореспонденції установи.

Не ґрунтуються на нормах діючого законодавства і доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідачем не було взято до уваги подану ним заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення.

Так як, п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами (в тому числі в усному порядку). Анулювання такої домовленості може маги місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Крім того, позивачем у ході розгляду справи не було надано самої заяви, текст якої б вказував на підстави її подання.

Також в апеляційній скарзі представником позивача вказувалось на не взяття судом до уваги даних щодо його відсутності на робочому місці 16, 17, 18 травня 2016 року у зв'язку з хворобою. На підтвердження ним була надана довідка видана ПП медичний цент «Медеор» за № 015 від 16 червня 2016 року згідно якої зазначено, що ОСОБА_5 16 травня 2016 року звертався до центру по медичну допомогу і по теперішній час знаходиться на амбулаторному лікуванні.

Колегія суддів вважає, що проходження амбулаторного лікування ( за відсутності листка непрацездатності) не свідчить про неможливість позивачем виконувати покладені на нього умовами контракту обов'язки в зазначені дати, як і щодо можливості узгодження питання пов'язаного з припиненням трудових відносин з підстав визначених у його заяві на звільнення.

Не узгоджуються з матеріалами справи і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не взято до уваги тривалість укладеного контракту, а саме з 10 березня 2016 року по 09 березня 2021 року. Так як у відповідності до умов укладеного між сторонами контракту, а саме п. б ст. 27 - він може бути припинений за угодою сторін.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити.

РішенняПечерськогорайонного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: