Номер провадження: 22-ц/785/3800/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановила:

25 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила витребувати у ОСОБА_4 м'які меблі, спальню та стінку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 26 листопада 2014 року їй у власність були виділені м'які меблі, вартістю 17810 грн.; спальню, вартістю 19820 грн.; стінку, вартістю 13570 грн., всього на суму 51 200 грн.

Однак, відповідач ухиляється від виконання рішення суду, відмовляється у добровільному порядку передати зазначене майно.

13 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 яким просить витребувати майно, яке фактично було йому виділено у власність згідно з рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року а саме: тумбу під телевізор вартістю 1000 грн., тумбу під телевізор вартістю 1500 грн., килим вартістю 1000 грн., газову плитку «Гефест» вартістю 3000 грн., постільну білизну 8 комплектів вартістю 3200 грн., набір посуди вартістю 1500 грн., стільці вартістю 4890 грн., хлібопічку «LG» вартістю 1600 грн., мікрохвильову піч «LG» вартістю 2600 грн., домашній кінотеатр «Hitathi»вартістю 20 000 грн., пральну машинку «Ardo» вартістю 4000 грн., а всього майна на загальну суму 43 690 грн.

19 грудня 2016 року ОСОБА_4 уточнив зустрічний позов та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію в сумі 51140 грн., з посиланням на те, що остання ще до прийняття рішення суду від 26 листопада 2014 року, яке набрало чинності, самовільно, без згоди ОСОБА_4 здійснила відчуження частини спільного майна, яке було йому виділено.

В судовому засіданні:

- позивач ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити;

- відповідач ОСОБА_4 та його представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити. У задоволенні позову ОСОБА_3 просили відмовити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено.

Витребувано з незаконного володіння у ОСОБА_4 та передано ОСОБА_3 мякі меблі, спальню та стінку.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна - частково задоволений.

Зобовязано ОСОБА_3 передати ОСОБА_4: тумбу під телевізор вартістю 1000 грн., тумбу під телевізор вартістю 1500 грн., килим вартістю 1000 грн., газову плитку «Гефест» вартістю 3000 грн., постільну білизну 8 комплектів вартістю 3200 грн., набір посуди вартістю 1500 грн., стільці вартістю 4890 грн., хлібопічку «LG» вартістю 1600 грн., мікрохвильову піч «LG» вартістю 2600 грн., домашній кінотеатр «Hitathi»вартістю 20 000 грн., пральну машинку «Ardo» вартістю 4000 грн., а всього майна на загальну суму 43 690 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вищевказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вищевказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року змінити, викласти його у наступній редакції: в первісному позові ОСОБА_3 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови Пленуму Верховного України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказані позови суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року у власність ОСОБА_3 виділено м'які меблі, вартістю 17810 грн.; спальню, вартістю 19820 грн.; стінку, вартістю 13570 грн., всього на суму 51 200 грн.

Увласність ОСОБА_4 було виділено тумбу під телевізор вартістю 1000 грн., тумбу під телевізор 1500 грн., килим 1000 грн., газову плиту «Гефест» 3000 грн., постільну білизну 8 комплектів 3200 грн., набір посуду 1500 грн., кухонну стінку 6450 грн., стільці 4890 грн., хлібопічку «LG» 1600 грн., мікрохвильову піч «LG» 2000 грн., домашній кінотеатр «Hitathi» 20000 грн., пральну машину «Ardo» 4000 грн., всього на суму 50 140 грн.

Зазначене рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось і набрало чинності 09 грудня 2014 року (а.с.3-6).

Згідно повідомлення державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Одеській області від 08 лютого 2017 року, виконавчий лист № 1510/3257/12, виданий 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про розподіл майна подружжя, не відповідає вимогам п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутні заходи примусового виконання рішень, тому виконавчий документ повернуто без виконання.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню, оскільки не знайшов свого підтвердження факт того, що ОСОБА_3 вивезла рухоме майно, яке згідно рішення суду виділено ОСОБА_4, у тому числі не надано доказів щодо звернення його до правоохоронних органів з приводу зникнення майна та прийнятого відповідного рішення з цього приводу.

Однак, колегія суддів вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції є недоведеними і не відповідають дійсності, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні всіх позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Як було зазначено вище, вказаний спір між сторонами у даній справі з приводу розподілу вищевказаного спільного майна подружжя вже був вирішений судом першої інстанції, про що було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили, про що йшлося вище.

Згідно повідомлення державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Одеській області від 08 лютого 2017 року, виконавчий лист № 1510/3257/12 виданий 17 січня 2017 року по вказаній справі, не відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутні заходи примусового виконання рішень, тому виконавчий документ повернуто без виконання.

Дії державного виконавця з приводу повернення вищевказаного виконавчого листа щодо виконання рішення суду - сторони не оскаржували.

При наступному зверненні до суду про витребування майна, виділеного у власність кожного із подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали до суду відповідні та належні докази знаходження цього майна у кожного із них, тобто не довели суду обставини, на які вони посилались в своїх позовних вимогах.

Натомість, сторони в своїх позовних заявах посилались на зазначене вище рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року, яке на теперішній час не виконане, як на єдиний доказ своїх позовних вимог.

Між тим, докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Факт - це явище об'єктивної соціальної дійсності. Вони існують незалежно від того, чи знають про них особи, що здійснюють судовий розгляд. Фактичні дані, тобто відомості про факт - це інформація, за допомогою якої пізнається факт, що має значення для вирішення справи.

Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази отримуються у встановленій процесуальним законом формі.

Недотримання (порушення) форми отримання доказів обумовлює те, що вони при вирішенні судом справи до уваги братись не будуть.

Недопустимими є докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень про мінімальні гарантії Європейської Конвенції (ст. 6) завдання суду полягає у тому, щоб переконатися, чи був судовий розгляд у цілому справедливим, в тому числі й те, як були одержані докази. Тобто судові докази повинні бути одержані способом, який гарантує право на справедливий суд.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Однак, звертаючись до суду з позовом про витребування майна із незаконного володіння ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3 не вказала, які саме мякі меблі, спальню та стінку необхідно витребувати у ОСОБА_4, тобто взагалі не конкретизувала і не ідентифікувала вказане майно, що робить неможливим як задоволення її позовних вимог, так і виконання рішення в майбутньому.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що як зазначила в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 його мама ОСОБА_6, то в будинку по вул. Почтова, 2-Б в м. Ізмаїл, де раніше проживали подружжя ОСОБА_6 (сторони у справі), а тепер проживає тільки її син ОСОБА_4, відсутні будь-які речі, які належали б бувшому подружжю і які вимагає витребувати позивач ОСОБА_3

Зазначені твердження ОСОБА_6 не спростовані матеріалами справи, а тому вимоги ОСОБА_3 є недоказаними і такими, що не підлягають задоволенню.

Що ж стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 (а.с.40), які ним в подальшому були уточнені (а.с.75-76), він не довів суду ті обставини, що майно, яке він бажає витребувати у ОСОБА_3, перебуває саме у неї.

Так, як було встановлено судом апеляційної інстанції і не заперечувалось особами, які беруть участь у справі, подружжя ОСОБА_3 до розірвання шлюбу і розподілу майна мешкали в будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_4, а саме по вул. Поштовій 2-Б в м. Ізмаїл. Після розірвання шлюбу і розподілу мана за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року, первісний позивач разом з малолітнім сином покинула вказаний будинок і переїхала проживати в інше житло. Все спільне майно подружжя залишилось в будинку по вул. Поштовій 2-б в м. Ізмаїл, в якому залишився проживати його власник позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4

При цьому, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 не надав суду доказів того, що ОСОБА_3 вивезла якесь майно із його будинку і незаконно його утримує, що змусило його звернутись до суду з позовом про витребування цього майна.

Більше того, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні також дійшов аналогічного висновку, про який вказав в останньому абзаці мотивувальної частини рішення (а.с.99-звор.).

Однак, дійшовши правильного висновку про недоведеність зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції все ж таки ухвалив рішення про зобовязання ОСОБА_3 передати ОСОБА_4 рухоме майно на загальну суму 43 690 грн., що є незаконним.

Що стосується доводів представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про те, що первісний позивач ОСОБА_3 самовільно розпорядилась значними грошовими коштами в іноземній валюті, без відому її сина ОСОБА_4, то зазначені обставини не є предметом даного судового спору та апеляційного оскарження, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості давати оцінку даним доводам.

При цьому колегія суддів враховує, що дані обставини також не були предметом судового спору між тими ж сторонами щодо розподілу майна подружжя, та по якому Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 26 листопада 2014 року було ухвалено судове рішення, яке сторонами не оскаржувалось, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарги не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти інших позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає принципам законності, справедливості і обґрунтованості, доводи апеляційних скарг його спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, а також у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребувати з незаконного володіння у ОСОБА_4 та передачі ОСОБА_3 мяких меблів, спальні та стінки - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна: тумби під телевізор вартістю 1000 грн., тумби під телевізор вартістю 1500 грн., килиму вартістю 1000 грн., газової плитку «Гефест» вартістю 3000 грн., постільної білизни 8 комплектів вартістю 3200 грн., набору посуду вартістю 1500 грн., стільців вартістю 4890 грн., хлібопічки «LG» вартістю 1600 грн., мікрохвильової пічі «LG» вартістю 2000 грн., домашнього кінотеатру «Hitathi» вартістю 20 000 грн., пральної машинки «Ardo» вартістю 4000 грн., а всього майна на загальну суму 43 690 грн. - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2