Справа № 286/1404/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача

ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач фізична особа підприємець ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому на підставі ст.ст.130, 134, 135-1, 136, 232 Кодексу законів про працю України просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 3613,85 грн., заподіяну під час виконання трудових обовязків, та судові витрати в сумі 580 грн., мотивуючи тим, що відповідач була прийнята позивачем на роботу в кафе «Імперія» на посаду бармена із заробітною платою 0,5 мінімальної ставки з 01.02.2016 року - на випробувальний термін, а з 01.03.2016 року на постійній основі; 01.03.2016 року між сторонами було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно з яким відповідач є матеріально відповідальною особою; 23.03.2016 року у барі кафе «Імперія» за участі адміністратора Бирковської М.О. та барменів ОСОБА_3, ОСОБА_5 було проведено ревізію, якою виявлено недостачу товару в сумі 7072,71 грн. та відсутність у касі бару грошей за бій посуди в сумі 155 грн., про що було складено акт ревізії від 23.03.2016 року; відповідач відмовилась підписувати акт ревізії та добровільно відшкодувати позивачу половину завданої шкоди в сумі 3613,85 грн. і з 24.03.2016 року не вийшла на роботу; у звязку із виявленням факту недостачі товару позивач звернулась із заявою до Овруцького відділення поліції Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області, проте їй було рекомендовано звернутись з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задоволити, з мотивів у ньому наведених.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити, покликаючись на те, що відповідач у спірний період в позивача офіційно не працювала та ніякого трудового договору із позивачем не підписувала; трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 01.03.2016 року, копію якого позивач додала до позову, підписаний від імені відповідача невстановленою особою та не зареєстрований у центрі зайнятості; у трудовій книжці відповідача немає запису про прийняття її на роботу позивачем у спірний період, в тому числі з 01.03.2016 року; з будь-якими наказами по кафе чи бару позивач відповідача під розписку не ознайомлювала, договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався; до виявленої позивачем нестачі товару відповідач немає ніякого відношення, оскільки на той момент у позивача не працювала.

Ухвалою суду від 08.11.2016 року за клопотанням відповідача та її представника у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою суду від 13.07.2017 року, у звязку із надходження висновку експерта № 1/532 від 27.06.2017 року, відновлено провадження у справі та продовжено її судовий розгляд 25.07.2017 року.

В судовому засіданні 25.07.2017 року представником відповідача заявлено усне клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача документально підтверджених витрат, повязаних із проведенням судової почеркознавчої експертизи, в сумі 2250,24 грн., у разі прийняття судом рішення про відмову в позові; а також усно заявлено про винесення судом окремої ухвали, оскільки висновком експерта підтверджено факт вчинення на письмовому трудовому договорі підпису від імені відповідача іншою особою, а цей договір із підробленим підписом відповідача був предявлений позивачем в суд як основний доказ.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, в тому числі копій сторінок Книги наказів кафе «Імперія», та встановлено судом дослідженням їх оригіналів, наказом ФОП ОСОБА_4 кафе «Імперія» № 1 від 30.01.2016 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду бармена з зарплатою 0,5 ставки, з випробувальним терміном з 01.02.2016 року на один місяць. Наказом ФОП ОСОБА_4 кафе «Імперія» № 2 від 29.02.2016 року ОСОБА_3 була прийнята на постійну роботу на посаду бармена з зарплатою 0,5 ставки з 01.03.2016 року. Відповідно до наказу № 4 від 22.03.2016 року, 23.03.2016 року у барі кафе «Імперія» за участі адміністратора Бирковської М.О. та барменів ОСОБА_3, ОСОБА_5 було проведено ревізію. Актом ревізії товару кафе «Імперія» від 23.03.2016 року зафіксовано, що станом на дату проведення ревізії 23.03.2016 року залишки товару бару згідно з книжково-бухгалтерськими записами становлять 45674,90 грн., фактичні залишки товару становлять 38602,19 грн., недостача товару склала 7072,71 грн., відсутні кошти в окремій касі бару за сплату битого посуду в сумі 155 грн. Наказом № 5 від 24.03.2016 року обовязок відшкодувати недостачу товару в загальній сумі 7077,71 грн. покладено на барменів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частинах по 3536,35 грн. Наказами № 5 та № 6 від 24.03.2016 року за систематичні порушення трудової дисципліни і за недостачу товару бармена ОСОБА_3 переведено на посаду офіціанта з окладом 0,5 мінімальної ставки. Проте жоден з наказів не містить підпису ОСОБА_3 про ознайомлення із його змістом. Відтак, із вказаними наказами відповідач не була ознайомлена.

Як видно із копії трудової книжки ОСОБА_3 серії МС № 016203, на її сторінках 6-7 містяться записи про прийняття відповідача на посаду офіціанта до ФОП ОСОБА_4 з 23.09.2014 року на підставі трудового договору № 8 від 23.09.2014 року, зареєстрованого Овруцьким РЦЗ, та про звільнення її 01.11.2015 року з цієї посади офіціанта за угодою сторін. Записів про роботу у позивача на посадах бармена чи офіціанта у ФОП ОСОБА_4 в 2016 році, в тому числі протягом спірного періоду з 01.03.2016 року по 24.03.2016 року, трудова книжка відповідача не містить. З 19.04.2016 року по поточний час відповідач працює на посаді члена бригади ресторану ТзОВ «ПХ Груп», що стверджується відповідним записом у її трудовій книжці та довідкою ТзОВ «ПХ Груп» за вих.№ 72 від 06.07.2016 року.

Позивач в обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачем відповідача було фактично допущено до роботи, а також між сторонами у справі 01.03.2016 року було укладено трудовий договір, а саме підписано документ «Форма трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» від 01.03.2016 року, згідно з умовами якого цей договір є безстроковим, укладається з 01.03.2016 року (пункт 1), працівник зобовязаний виконувати роботу бармена, якісно обслуговувати клієнтів, є матеріально відповідальною особою (пункт 2).

Проте, як зазначено у висновку експерта № 1/532 від 27.06.2017 року, складеному судовим експертом Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_6 за наслідками проведеної судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Працівник» наданого документу «Форма трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» від 01.03.2016 року, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 Тобто, судом встановлено факт підробки підпису в офіційному документі, виданому ФОП ОСОБА_1, який використано нею в суді як доказ в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відтак, вказаний документ «Форма трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» від 01.03.2016 року є недопустимим доказом у цивільній справі, а тому не враховується судом для підтвердження обставин, що мають значення у цій справі, зокрема обставини укладення між сторонами трудового договору у письмовій формі.

Додаткові доводи представника відповідача про те, що цей письмовий трудовий договір всупереч вимогам Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) ще й не був не зареєстрований у державній службі зайнятості, а тому є нікчемним, не заслуговують на увагу з огляду на те, що стаття 24-1 КЗпП, нормою якої передбачався обовязок фізичної особи у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений між нею та працівником у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України, з 01.01.2015 року виключена із цього Кодексу на підставі Закону України № 77-VIII від 28.12.2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», а тому письмові трудові договори між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладені після 01.01.2015 року не потребують реєстрації.

Також вказаним Законом України № 77-VIII від 28.12.2014 року, який набув чинності з 01.01.2015 року, із статті 24 КЗпП виключена її частина 4, яка передбачала, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи; натомість частина 3 статті 24 викладена в новій редакції, згідно з якою працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем надано суду копії Відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 3 та 4 звітній місяці 2016 року, встановленої законом форми, з яких вбачається, що у березі та квітні 2016 року позивач нараховувала відповідачу заробітну плату та утримувала із доходу відповідача єдиний внесок для сплати його у державний бюджет. Однак, як видно з копії відомості видачі заробітної плати працівникам кафе «Імперія» за березень 2016 року, відповідач нарахованої зарплати за березень 2016 року в сумі 489 грн. не отримала, в графі про отримання коштів її підпис відсутній.

Як вбачається з матеріалів справи, з приводу виявленої 23.03.2016 року недостачі товару позивач 05.04.2016 року звернулась до Овруцького відділення поліції Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області із заявою, в якій просила надати правову оцінку діям ОСОБА_3, оскільки вважає, що вона присвоїла товар бару на суму його недостачі та здійснила крадіжку коштів з каси бару за бій посуду. У цій заяві позивач зокрема вказала, що ОСОБА_3 не виходить на роботу з 24.03.2016 року, у підтвердження чого позивач також надала суду копію табелю робочого часу працівників кафе «Імперія» за березень 2016 року.

Як зазначено у висновку про результати розгляду повідомлення від 15.04.2016 року, складеного інспектором Овруцького відділення поліції Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 та затвердженого начальником Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_8 за наслідками розгляду звернення ОСОБА_4 щодо відмови ОСОБА_3 погашати недостачу товару та привласнення останньою коштів з каси кафе за бій посуду, зі слів бармена ОСОБА_3 до даної розтрати по кафе «Імперія» в загальній сумі 7072, 71 грн. вона відношення немає, а грошові кошти в сумі 155 грн. дійсно взяла з каси кафе та хотіла їх повернути із зарплати. З приводу заяви від 05.04.2016 року повідомленням Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області № 2906 від 06.04.2016 року відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Як пояснила в судовому засіданні відповідач, з позивачем вона перебувала у трудових відносинах лише в період з 23.09.2014 року по 01.11.2015 року, працюючи на посаді офіціанта та звільнившись за згодою сторін; у лютому 2016 року знаходилась у позивача на випробувальному терміні, проте так і не була прийнята на роботу бармена; згодом у квітні 2016 року влаштувалась на роботу у місті Києві, а саме з 19.04.2016 року прийнята на посаду члена бригади ресторану ТОВ «ПХ Груп», що стверджується записами у її трудовій книжці, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд вважає недоведеною обставину того, що відповідач дійсно перебувала з позивачем у трудових відносинах та протягом березня-квітня 2016 року офіційно працювала найманим працівником позивача на посаді бармена.

Згідно з посадовими інструкціями бармена і офіціанта кафе «Імперія» 2015 року, з якими ОСОБА_3 була ознайомлена під розписку без зазначення дати ознайомлення, бармен зобовязаний знати касову програму, своєчасно здійснювати операції по касі; приймати товар від постачальників, правильно і в строк проводити інвентаризацію, вчасно оформляти документи, повязані з веденням касових операцій, а також накладні для обліку, вести книгу руху товару; слідкувати за наявністю кількості напитків і продуктів, необхідних для безперебійної роботи бару, у випадку необхідності робити замовлення на склад (пункт 1 розділу ІІ посадової інструкції бармена). За невиконання або неналежне виконання своїх обовязків бармен несе відповідальність у відповідності з чинним законодавством (пункт 1 розділу V посадової інструкції бармена). При заподіянні матеріальної шкоди кафе бармен несе повну матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди (пункт 2 розділу ІІ посадової інструкції бармена).

З наведеного позивач вважає, що відповідач повинна відшкодувати позивачу матеріальну шкоду у вигляді половини виявленої недостачі товару та присвоєних коштів за бій посуду, що становить 3613,85 грн. (7072,71+155)/2).

У відповідності до п.4 ч.1 ст.232 КЗпП трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації розглядаються безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах.

Згідно з ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (ч.1). При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч.2). За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.3). На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами (ч.4). Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене (ч.5).

Отже, роботодавець вправі притягнути працівника до матеріальної відповідальності, коли є юридичні факти (умови), вичерпний перелік яких містить стаття 130 КЗпП: 1).порушення працівником трудових обовязків; 2).наявність прямої дійсної шкоди; 3).причиновий звязок між порушенням і шкодою; 4).вина працівника.

Відсутність хоча б одного з перелічених фактів унеможливлює притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

У відповідності до ст.131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно з ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників. Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У позовній заяві позивач в якості правової підстави позову покликається саме на п.1 ч.1 ст.134 КЗпП.

Статтею 135 КЗпП передбачено, що межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Так, згідно з ст.135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто договори про повну матеріальну відповідальність укладаються при наявності одночасно наступних умов: 1).працівник досяг 18 років є повнолітнім; 2).займає посаду (або виконує роботу), передбачену спеціальним переліком, затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24 «Про затвердження Переліку посад і робіт, що заміщуються або що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність», яка є чинною на сьогодні; 3).виконання обов'язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії є безпосередньо зв'язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Власне у Переліку за основу притягнення працівників до матеріальної відповідальності покладений зміст їх трудових обов'язків, виконання функцій, пов'язаних з обслуговуванням матеріальних цінностей. Цей Перелік не підлягає розширювальному тлумаченню. Якщо працівник виконує обов'язки щодо обслуговування матеріальних цінностей і це складає його основну трудову функцію, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність є обов'язковим.

Згідно з цим Переліком до посад і робіт, що заміщуються або що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність належать зокрема: посади завідуючих підприємствами громадського харчування ї їх заступників, старших адміністраторів і адміністраторів залів підприємств громадського харчування; роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форми торгівлі і профілю підприємства (організації).

З огляду на те, що до трудових обов'язків та функцій бармена належать роботи з продажу товарів, відтак із відповідачем, у разі укладення із нею трудового договору, міг бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, окремий письмовий договір про повному матеріальну відповідальність працівника ОСОБА_3 між сторонами не укладався, акт прийому передачі товарно-матеріальний цінностей сторонами не підписувався.

У відповідності до ст.135-2 КЗпП розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з ст.136 КЗпП покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника (ч.1). Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством (ч.2). У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (ч.3).

Статтею 137 КЗпП встановлено обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування. Зокрема при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, суд враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Згідно з ст.138 КЗпП для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Тобто обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, а саме: порушення працівником трудових обовязків, наявності прямої дійсної шкоди, причинового звязку між порушенням і шкодою, вини працівника, - лежить на власнику підприємства, установи, організації або уповноваженому ним органі.

Як розяснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі постанова Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14), виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

За правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14, під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. (пункти 8, 9 постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14).

Судом встановлено, що письмовий договір про повному матеріальну відповідальність працівника ОСОБА_3 між сторонами не укладався, акт прийому передачі товарно-матеріальний цінностей сторонами не підписувався.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, запис у трудовому договорі від 01.03.2016 року (який визнаний судом недопустимим доказам) про те, що працівник ОСОБА_3 є матеріально відповідальною особою, позивач вважав законною та достатньо обґрунтованою документальною підставою для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у вигляді відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі.

Зясовуючи обставини наявності прямої дійсної шкоди та її розміру, суд врахував наступне.

У акті ревізії товару бару кафе «Імперія» від 23.03.2016 року, підписаному барменом ОСОБА_5 та затвердженому ФОП ОСОБА_4, зазначено, що залишки товару бару за книжково-бухгалтерськими записами становлять 45674,90 грн., фактичні залишки товару становлять 38602,19 грн., недостача товару склала 7072,71 грн., сплачені за бій посуди грошові кошти в сумі 155 грн. в касі бару відсутні. Оглядом в судовому засіданні оригіналу Книги руху товару по бару кафе «Імперія», обовязок ведення якої покладено на бармена згідно із пунктом 1 розділу ІІ посадової інструкції бармена, встановлено, що на сторінках цієї книги містять лише підписи адміністратора Бирковської О.М., засвідчені відтиском печатки ФОП ОСОБА_4, хоча в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтвердила, що вносила в цю книгу записи про товар своєю рукою. Згідно з внесеними у цю книгу відомостями, попередня ревізія товару була проведена станом на 03.03.2016 року, недостачі товару виявлено не було і його вартість в підсумку становила 35859,50 грн. Записи у книзі за період з 03.03.2016 року по 22.03.2016 року, які передують запису про ревізію товару станом на 23.03.2016 року та виведення недостачі в сумі 7072, 71 грн., містять дуже велику кількість виправлень цифр на значні суми. Вказана книга руху товару не відповідає вимогам до первинних облікових документів та регістрів бухгалтерського обліку, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в тому числі, як щодо обовязкових реквізитів та систематизування інформації, так і щодо недопустимості несанкціонованого та непомітного виправлення записів у ній. Позивачем в обґрунтування зазначених у акті ревізії обставин не надано копій первинних бухгалтерських документів та регістрів бухгалтерського обліку. Клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи позивачем та її представником не заявлялось, хоча право вчинення такої процесуальної дії сторонами та наслідки її не вчинення були розяснені судом відповідно до вимог ст.10, 27 ЦПК України. З огляду на викладе, суд вважає недоведеною належними та допустимими доказами наявність прямої дійсної шкоди та її розміру.

Як уже зазначалося вище, позивачем не доведено обставини дійсного перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем. А відтак, позивачем не доведено фактів порушення відповідачем трудових обовязків, причинового звязку між порушенням і шкодою, вини працівника, зокрема того, що шкоду у вигляді недостачі товарів заподіяно позивачу саме винними неправомірними діями відповідача внаслідок невиконання чи неналежного виконання нею без поважних причин своїх трудових обовязків, що позивачем були створені всі умови, які забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, однак саме винні протиправні дії відповідача призвели до їх розтрати.

З огляду на викладене в сукупності, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У справі сторонами понесено судові витрати, зокрема позивачем вигляді сплаченого судового збору в сумі 580 грн. та відповідачем у вигляді сплачених витрат, повязаних з проведенням судової почеркознавчої експертизи в сумі 2250,24 грн.

Тому керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 196, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат, повязаних із проведенням судової почеркознавчої експертизи, суму 2250,24 грн.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 580 грн. залишити за позивачем фізичною особою підприємцем ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Овруцький районний суд Житомирської області в Апеляційний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_9