Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3475/16-ц

номер провадження 2/695/261/17

19 липня 2017 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.

при секретарі Бреусі В.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи секретаря Домантівської сільської ради ОСОБА_4 про визнання останнього заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, третьої особи секретаря Домантівської сільської ради ОСОБА_4 про визнання останнього заповіту своєї матері ОСОБА_5 від 03.02.2011 року, недійсним.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13.08.2002 року у Петропавлівській сільській раді Новотроїцького району Херсонської області мати позивача ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала йому ОСОБА_6 належну їй земельну ділянку (пай). Через деякий час мати позивача переїхала жити до нього у Золотоніський район Черкаської області. У лютому 2011 року з Херсонської області до них приїхала сестра позивача ОСОБА_3, після цього мати повідомила позивачу, що склала інший заповіт, яким заповіла свій будинок відповідачу по справі. 12.03.2014 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилася спадщина на її майно, яку позивач та відповідач прийняли шляхом звернення до нотаріуса у порядку визначеному чинним законодавством. Позивачу стало відомо, що його мати не визначила у новому заповіті перелік майна, який заповіла відповідачу по справі, а тому у сторін виникли протиріччя у тлумаченні останнього заповіту ОСОБА_5 Позивач вважає, що посадова особа - секретер Домантівської сільської ради Золотоніського району ОСОБА_4, яка посвідчувала останній заповіт умисно не пояснила матері наслідків складання нового заповіту, та суттєво порушила вимоги чинного законодавства при складенні нового заповіту, а саме не надіслала заяву про скасування заповіту у Петропавлівську сільську раду, порушивши при цьому вимоги п. 39 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України. Позивач наполягав, що його матір було введено в оману присутньою у місці вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_3, оскільки остання особисто брала участь у формулюванні тексту заповіту. На думку позивача ОСОБА_5 при складенні другого заповіту вважала їх окремими, не повязаними та не суперечущими за змістом заповітами, та не мала на меті змінити перший заповіт, або скасувати його. Таким чином позивач вважає свої права порушеними та звернувся до суду із відповідним позовом про їх захист.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі та на задоволенні позову наполягали. Окрім того ОСОБА_1 під час виступу у судових дебатах змінив підстави позову без надання відповідної заяви до суду, та просив суд скасувати вказаний вище заповіт від 03.02.2011 року, оскільки той не відповідав волевиявленню ОСОБА_5, адже відповідач вчиняла на останню психологічний тиск.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та надала пояснення, аналогічні поясненням викладених у запереченні проти позову, відповідно до яких позовні вимоги вважала надуманими, безпідставними та такими, які не забезпеченні жодними доказами. Окрім того відповідач у судовому засіданні зазначила, що вона не була присутньою при складенні її матірю заповіту та його тексту не знала.

Третя особа по справі секретар Домантівської сільської ради Золотоніського району ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та зазначила, що ОСОБА_5 звернулася до сільської ради не із заявою про скасування старого заповіту чи його зміну, а саме із бажанням скласти новий заповіт, окрім того про існування старого заповіту секретаря сільської ради ніяким чином не повідомляла, а тому їй взагалі було не відомо про існування попереднього заповіту.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що вона є сестрою позивача та відповідача по справі, із відповідачем у неї погані відносини. Їй відомо, що їх мати в 2002 році склала заповіт на позивача ОСОБА_1, хоча самого заповіту вона не бачила та з його текстом не знайома. У 2011 році відповідач благала свою матір скласти новий заповіт та коли в 2012 році приїжджала до них у село то ночувала у своєї матері. Їх мати за життя неодноразово казала, що збирається заповісти будинок відповідачу по справі, а земельну ділянку (пай) позивачу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що вона є сестрою позивача та відповідача по справі. За існування заповіту їй було не відомо, оскільки із своєю покійною матірю вони не сильно спілкувалися, однак мати їй казала, що збиралася переписати земельну ділянку (пай) на відповідача по справі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 зазначив, що він є братом позивача та відповідача, та возив ОСОБА_3 та їх матір до державного нотаріуса, переоформляти будинок ОСОБА_1 Коли вони проживали в Херсонській області то їх мати склала заповіт на позивача по справі, яким заповідала йому земельну частку (пай). В подальшому користувалася вказаною земельною ділянкою (паєм) саме відповідач по справі ОСОБА_3, а матері за користування надсилала кошти. Коли їхали до нотаріуса то мати їхала добровільно, без будь-якого примусу та бажала скласти заповіт, яким хотіла заповісти свій будинок ОСОБА_3

У судовому засіданні приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_10 пояснив суду, що до нього звернулися позивач та відповідач із заявами про прийняття спадщини. Як було встановлено існує два заповіти ОСОБА_5 і саме в останньому ОСОБА_5 все майно, яке належало їй на момент смерті заповідала відповідачу ОСОБА_3 Сторони були ознайомлені із змістом вказаних заповітів. Позивачу було розяснено про можливість оскарження вказаного заповіту, однак ОСОБА_1 протягом терміну визначеного чинним законодавством його не оскаржив, а тому ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 27.10.2016 року.

Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі та свідків, які були заявлені позивачем, дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до заповіту від 13.08.2002 року, складеного в Петропалівській сільській раді Новотроїцького району Херсонської області, зареєстрованого в реєстрі №14, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті здійснила розпорядження, за яким належну їй земельну ділянку, яка розташована на колишніх землях ВАТ ім. Щорса на території Петропавлівської сільської ради, заповідала ОСОБА_1.

Як вбачається із заповіту від 03.02.2011 року, посвідченого секретарем Домантівської сільської ради Золотоніського району ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі №13, ОСОБА_5 все майно де б воно не було, і з чого б воно не складалося заповідала ОСОБА_3.

Відповідно до свідоцтва про смерть (серії І-0СР №230834 від 13.03.2014 року) ОСОБА_5 померла 12.03.2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис №12.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином судом вбачається, що заповіт, який був складений 03.02.2011 року повністю скасовує заповіт складений 13.08.2002 року.

За ст. ст. 1257 ч.2, 231 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 202 ЦК України (поняття і види правочинів) заповіт належить до односторонніх правочинів, і на нього поширюються положення глави 16 ЦК України "Правочини", в тому числі щодо наслідків недодержання сторонами вимог закону при вчиненні правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені зокрема ч. 3 ст. 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивач, у своїх позовних вимогах про скасування заповіту від 03.02.2011 року посилається на те, що секретарем сільської ради не були дотримані вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а саме секретарем сільської ради при складенні нового заповіту не було надіслано відповідного повідомлення до Петропавлівської сільської ради про зміну заповіту, таким чином померла ОСОБА_1 вважала дійсним і заповіт від 13.08.2002 року.

Як вбачається із аналізу норм п. 39 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року №22/5 (далі Інструкція), яка була чинна на момент складення останнього заповіту, вказаний пункт передбачає дії посадової особи виконавчого комітету при одержанні заяви про скасування чи зміну заповіту, так само і одержання нового заповіту, який відміняє чи змінює раніше посвідчений заповіт.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

Як вбачається із норм чинного законодавства, вказаної Інструкції та ЗУ «Про нотаріат», не додержання вказаних вимог, визначених п. 39 Інструкції не може слугувати підставою для скасування посвідченого заповіту, адже підстави для його скасування чітко визначені ЦК України та повязані із порушенням волевиявлення заповідача, тиском на його волю, залякуванням, введенням в оману, тощо, а також не додержання встановленої форми самого заповіту, порушенням порядку його підписання, посвідчення, тощо. Враховуючи, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, судом не встановлено, то суд приходить до обґрунтованого висновку, що при складанні та посвідченні заповіту було дотримано всіх вимог, передбачених ст.ст. 1248, 1253 ЦК України.

Заповіт ОСОБА_5 від 03.02.2011 року, про недійсність якого заявлено вимоги, посвідчено уповноваженим рішенням виконавчого комітету Домантівської сільської ради від 26.11.2010 року №4 на вчиненням нотаріальних дій секретарем Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ОСОБА_4, що стверджується копією вказаного рішення та посадовою інструкцією секретаря Домантівської сільської ради, яка досліджена в судовому засіданні, тобто посвідчено уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, що відповідає положенням статті 1251 ЦК України. Заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням часу його складання, заповіт посвідчено 03.02.2011 року, зареєстровано в реєстрі за №13, що відповідає вимогам чинного законодавства, яке діяло на час складення вказаного заповіту.

Кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу (ч.ч.3,4 с.1254 ЦК України).

Відповідно до змісту ст., ст. 10,11,58-60 ЦПК України, суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

У своїх позовних вимогах позивач зазначав, що відповідач та секретар сільської ради при складення заповіту ввели його матір ОСОБА_5 в оману, не пояснили наслідків складення нового заповіту, а ОСОБА_3 здійснювала тиск на ОСОБА_5, а тому волевиявлення, що полягало у відсутності дій, спрямованих на скасування попередньо складеного заповіту, не було вільним чи не відповідало волі ОСОБА_5

Однак суд враховує, що при вирішенні вказаної справи позивачем не було надано жодного доказу, які могли б підтвердити відсутність волевиявлення чи незаконного впливу на ОСОБА_5 при складенні заповіту від 03.02.2011 року. Так само суд критично відноситься і до пояснень свідків, які не були присутніми під час складення заповіту у Домантівській сільській раді, не володіють інформацією щодо незаконного впливу ОСОБА_3 на ОСОБА_5 при складенні вказаного заповіту, їх пояснення ґрунтуються на припущеннях, а самі вони в судовому засіданні не змогли підтвердити жодних посилань позивача на незаконні дії ОСОБА_3 чи секретаря сільської ради при складенні вказаного вище заповіту.

Таким чином фактів впливу з боку відповідачки на волевиявлення заповідача і порушень таємниці заповіту, порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення, що в своїй сукупності могло б довести відсутність вільного волевиявлення заповідача, і могли б бути визнані як підстави для визнання заповіту недійсним позивачем не доведено та не підтверджується жодними доказами, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається із копії спадкової справи, яка додана до матеріалів справи, відповідач спадщину у встановленому законодавством порядку прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.10.2016 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Що стосується клопотання відповідача про відмову у задоволенні позову у звязку із закінченням строків позовної давності, адже, на думку відповідача, позивач знав про новий заповіт ОСОБА_5 ще за її життя, суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв'язку з наявністю об'єктивних перешкод для звернення до суду; при цьому суб'єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду.

Однак у даному випадку судом вбачається, що позивач не міг знати змісту заповіту складеного за життя ОСОБА_5, в силу його таємниці, а тому і оскаржити його не міг. Позивач дізнався про зміст заповіту лише коли звернувся до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини, що стверджується матеріалами справи та поясненнями самого нотаріуса наданими в судовому засіданні.

А тому, враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку із недоведеністю заявлених вимог.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 202, 215, 225, 1233,

1247,1254 ЦК України та ст. 10,

ст., ст. 11, 209, 212, 213 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 ОСОБА_11, третьої особи секретаря Домантівської сільської ради ОСОБА_4 про визнання останнього заповіту недійсним відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлено та підписано головуючим 24.07.2017 року.