АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/8324/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5465/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Зарицька Ю.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись в липні 2016 року до суду з позовом ставила питання про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 27.05.2005 року між нею ( позивачем ОСОБА_4.) та ОСОБА_5,що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ємельяновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1091, та визнання за нею право власності на зазначену квартиру. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Для полегшення свого матеріального становища вона вирішила продати квартиру та купити однокімнатну і жити на отримані від цього гроші. Відповідач, який є її сином, запропонував в обмін на квартиру щомісячно надавати їй гроші в сумі 200 доларів США до дня її смерті. У 2013 році відповідач відмовився від здійснення щомісячної оплати, пославшись на те, що в неї є ще один син, який зобов'язаний їй допомагати. Відтак, позивач вважала, що договір дарування був укладений під впливом помилки, оскільки у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність відповідачу. Позивач вважала, що укладала договір довічного утримання, за яким відповідач, її син, буде надавати кошти щомісячно.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Крім іншого зазначав, що позивач помилилася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, уклавши з відповідачем замість договору довічного утримання, який покладав би на відповідача обов'язок сплачувати кошти, про що була домовленість сторін, договір дарування, який ці питання не охоплює. А також те, що підставою даного позову є скрутне становище позивача на момент укладення оспорюваного договору у зв'язку із тим, що позивач з 06.09.1993 року є інвалідом першої групи, потребує постійної сторонньої допомоги, єдиним доходом позивача є пенсія. Проте, суд всупереч статтям 179, 213, 214 ЦПК України не дослідив вказаних вище доказів та не зазначив про них у своєму рішенні.

Представник позивача, позивач у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у судове засідання не з'явився. У той же час, 4 липня 2017 року ОСОБА_5 було подано до суду заперечення на апеляційну скаргу із клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 92).

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 27.05.2005 року між сторонами укладено договір дарування квартири, відповідно до якого позивач подарувала відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що посилання позивача на недійсність правочину на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Зазначаючи при цьому, що жодних доказів на підтвердження обставин того, що позивач мала намір укласти договір довічного утримання надано не було. А також суд вважав, що посилання позивача на її похилий вік не можуть бути підставою підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. Крім того, п. 6 договору дарування квартири від 27.05.2005 передбачено, що дарувальник та обдарований однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, що підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер фіктивного та удаваного і не є договором зловмисним.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом першої інстанції не було взято до уваги положення ч. 3 ст. 203 ЦК України за якою, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У ході розгляду справи було встановлено, що на час укладення договору позивач була особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1) з 1991 року інвалідом першої групи ( безстроково), відтак потребувала постійної сторонньої допомоги. Єдиним її доходом була пенсія, а квартира що була предметом договору, єдиним її житлом.

Виходячи з цих підстав ОСОБА_4 погодились на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, а саме надання 200 доларів США щомісячно до її смерті. Що і здійснювалося ним до 2013 року.

Відповідач по справі протягом всього часу був зареєстрованим та фактично проживав в квартирі АДРЕСА_2.

Зазначене вище вказує на те, що фактична передача квартири за договором дарування не відбулася.

Відтак, укладаючи спірний договір позивач помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення між сторонами.

Так як після укладення спірного договору позивач до теперішнього часу продовжує проживати у спірній квартирі та нести витрати по її утриманню, самостійно оплачуючи комунальні послуги, спірна квартира є її єдиним місцем проживання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення вимог ОСОБА_4, а саме щодо визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Ємельяновою Г.В. за реєстраційним № 1091, недійсним.

Прийняття рішення про визнання договору дарування недійсним не є підставою для задоволення вимог щодо визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. Оскільки нормами матеріального права законодавчо передбачені наслідки недійсності правочину.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири укладений 27.05.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ємельяновою Г.В. реєстраційний № 1091.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: