Номер провадження: 22-ц/785/5071/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним,

встановила:

01.03.2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_6 на свою користь суму боргу у розмірі 46 000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складало 1 244 502,40 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 01.11.2015 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 46 000 доларів США.

На підтвердження укладення зазначеного договору від 01.11.2015 року, позивач надав розписку, якою підтвердив факт отримання коштів та прийняті відповідачем на себе зобов'язання щодо їх повернення. Строк повернення боргу був визначений до 15.01.2016 року.

На час подання позову борг ОСОБА_6 не був сплачений, внаслідок чого позивач змушений був звернутися до суду.

В свою чергу, 13.06.2013 року ОСОБА_4, яка є дружиною первісного відповідача ОСОБА_6, звернулась до суду зі самостійним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору позики від 01.11.2015 р. недійсним (а.с.41-42).

В обґрунтуванні своїх вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що згода на укладення договору позики ОСОБА_4 не надавала.

Представник позивача по первісному позову просив первісний позов задовольнити в повному обсязі, у позові ОСОБА_4 відмовити.

Представник відповідача просив у задоволенні первісного позову відмовити, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Представник ОСОБА_4 просив у задоволенні первісного позову відмовити, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 р. позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу було задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним було відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати недійним, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, і обгрунтовано встановлено в судовому засіданні, 01.11.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 46 000 доларів США, що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Строк повернення боргу був визначений до 15.01.2016 року.

На даний час сума боргу за розпискою не повернута позивачу.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно статей 525 та 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за розпискою у розмірі 46 000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 1 244 502,40 грн.

Що стосується самостійного позову ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, з посиланням на те, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, своєї згоди на укладення цього договору не надавала, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність цих вимог, з огляду на наступні обставини.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_4 не заперечувала того, що вона знала про договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, але зазначила що згоди на укладення договору позики не надавала, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, згідно до ст. 65 СК України право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, враховуючи, що форма оформлення правочину в даному випадку сторонами була додержана, в судовому засіданні був визнаний факт наявності боргу, то підстав для визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

Що стосується доводів представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, про те, що позичальник ОСОБА_6 не брав в борг грошових коштів в ОСОБА_5 та не підписував розписки щодо отримання грошових коштів, то вони є безпідставними, оскільки спростовуються не тільки письмовими доказами, які маються в матеріалах справи, а і показаннями відповідача ОСОБА_6 та позивача за самостійним позовом ОСОБА_4, які раніше не заперечували факту отримання в борг грошових коштів у сумі 46 000 доларів США та написання ОСОБА_6 відповідної розписки про це.

Саме з цих підстав виходила колегія суддів, відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на предмет вирішення питання, чи здійснений в розписці рукописний текст та підпис особисто відповідачем ОСОБА_6 (а.с. 177-178).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Н.А. Кононенко