АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/501/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1352/17Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

за участю секретаря Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними, позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом, після неодноразових уточнень остаточно просив ухвалити рішення, яким:

- припинити дії які порушують право сторони договору шляхом визнання дій ОСОБА_2, щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства;

- позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, смт. Решетилівка, вул. Берегова, 25 та виселити неправомірно зареєстрованих осіб, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку.

В обґрунтування зазначеного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 порушила умови договору іпотеки, зареєструвавши відповідачів у спірному будинку без письмової згоди іпотекодержателя.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення п.1.7.1 іпотечного договору, а також помилково застосував норми матеріального право, які не розповсюджуються на спірні правовідносини, а саме ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку»).

Колегія суддів, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9 укладено договір про іпотечний кредит №PLF0GI, відповідно до якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 200 000 грн. (а.с.7-10).

Відповідно до п.1.3 вказаного договору кредит виданий строком до 03.10.2037 року на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, смт. Решетилівка, вул. Берегова, 25 (а.с. 7).

У забезпечення виконання кредитного договору 03 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір №PLF0GI, відповідно до умов якого, остання передала в іпотеку житловий будинок №25 по вул. Берегова в селищі Решетилівка Полтавської області, який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва від 03 березня 2008 року. Згідно договору іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки (а.с.12-14).

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки належний відповідачці ОСОБА_2 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: вул. Берегова, 25 в смт.Решетилівка Полтавської області, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.15-16).

Відповідно інформаційних листів Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 27.05.2016 року за № 02-31/371 і № 02-31/370. від 16.09.2016 року за №02-34/8326 (а.с.33,34,52):

ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_8 (син), ОСОБА_5 (батько) зареєстровані і проживають ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_6 (сестра) та ОСОБА_7 (племінник) зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_5, але там не проживають.

ОСОБА_9 має зареєстроване місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно п. 1.7 іпотечного договору № PLF0GI від 03.04.2008 року іпотекодавець зберігає за собою право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки з урахуванням обмежень, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 1.7.1 іпотечного договору іпотекодавець не має права без письмової згоди іпотекодержателя вчиняти будь-які дії, що можуть вплинути як безпосередньо, так і опосередковано, як тепер, так і в майбутньому на кількісні та якісні показники предмета іпотеки. Зокрема, іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатися будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною; зменшувати без належних на те підстав, наявність яких повинна бути письмово обґрунтована іпотекодавцем, якісні та кількісні показники предмета іпотеки; проводити капітальний ремонт предмета іпотеки; укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найму), лізингу та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки.

Як вбачається з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна, на обєкт нерухомості житловий будинок № 25 з господарськими будівлями і спорудами, розташований по вул. Берегова в смт.Решетилівка Полтавської області, накладене обтяження у виді заборони на нерухоме майно (а.с. 101-104).

Судом першої інстанції також встановлено, що у грудні 2013 року позивач звертався до Решетилівського районного суду Полтавської області із позовом до зазначених вище відповідачів про виселення з предмета іпотеки.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено (а.с.133-135).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, вказане вище рішення місцевого суду скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Цим же рішенням встановлено, що реєстрація місця проживання відповідачів у предметі іпотеки відбулася після укладення договору іпотеки та те, що в порушення вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вимога іпотекодержателя до цих відповідачів про добровільне виселення з предмета іпотеки не заявлялася. З огляду на це суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що реєстрація місця проживання відповідачів у предметі іпотеки після укладення договору іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для недотримання позивачем норм ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (а.с.147-154).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що в порушення вимог п. 1.7.1 іпотечного договору № PLF0GI від 03.04.2008 року відповідачкою ОСОБА_2 із відповідачами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 були укладені договори оренди (найму) житлового приміщення суду не надані. Реєстрація в предметі іпотеки місця проживання близьких родичів як членів сімї іпотекодавця не є тотожним з укладенням договору оренди (найму) житлового приміщення. Пункт 1.7.1 іпотечного договору № PLF0GI від 03.04.2008 року не містить заборони іпотекодавцю реєструвати в предметі іпотеки місце проживання членів сімї без письмової згоди іпотекодержателя. Крім того, на момент розгляду даної справи судом першої інстанції позивачем не надано доказів на підтвердження дотримання ним норм ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та заявлення вимоги про добровільне виселення відповідачів з предмета іпотеки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено обов'язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Відповідно до положень статей 141 та 160 Сімейного кодексу України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обовязки щодо дитини.

Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою попередження або накладання штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 156 ЖК України регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 16.09.2016 року за № 02-34/8326 (а.с.52) та, крім того, встановлено рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у цивільній справі № 546/1585/13-ц (а.с.133-154), що у зазначеному вище предметі іпотеки після укладення договору іпотеки №PLF0GI зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 і всі є близькими родичами іпотекодавця.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що реєстрація членів сімї ОСОБА_2 в житловому приміщенні є порушенням договору іпотеки, є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сімї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не є здійсненням до видачі Заставної відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя. Крім того, здійснення реєстрації неповнолітніх дітей в житловому приміщенні, є обовязком відповідача, невиконання якого тягне відповідальність встановлену законом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, відповідає обставинам справи та нормам закону.

При цьому районний суд навів у рішенні відповідні доводи з посиланням на надані по справі докази та положення закону.

З огляду на вищенаведене, твердження апеляційної скарги про те, що районним судом не надана правова оцінка позовним вимогам щодо визнання неправомірними дій відповідача ОСОБА_2 щодо реєстрації інших відповідачів по справі є неприйнятними.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції норми статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладеним в постановах від 2 вересня 2015 року №6-915цс15, 30 вересня 2015 року №6-1892цс15, 06 липня 2016 року №6-3173цс15.

Як слідує зі змісту п.1.3. кредитного договору (а.с.7) грошові кошти у сумі 200 000 грн. видані ОСОБА_2 для поліпшення якості окремого житлового будинку, а саме будинку, який є предметом іпотеки, отже цей будинок не є таким, що придбаний за рахунок кредитних коштів, у звязку з чим відсутні правові підстави для виселення його мешканців без надання іншого житла.

Виходячи з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права власності або права користування жилим приміщенням, зокрема, про її виселення, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, отже у разі відмови у задоволенні позовної заяви про виселення також не підлягають задоволенню.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: С.А.Гальонкін

ОСОБА_10

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов