АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3045/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 619/4232/14-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль»

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що 01 листопада 2007 року між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/1547/82/94406, згідно якого було надано кредит у вигляді не встановленої кредитної лінії з лімітом 178 500 грн., строком до 01 листопада 2017 року.

Відповідно умов вищевказаного Кредитного договору, боржник прийняв на себе зобовязання щодо: погашення суми заборгованості за кредитом відповідно до графіка погашення кредиту, який є додатком № 1 до цього договору, а також щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 13,5%, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Також додатково до цього позичальник сплачує проценти в розмірі 2% річних за перший рік користування сумою кредиту.

Статтею 7 Кредитного договору передбачено, що ОСОБА_2 має право вимагати дострокового виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, пені та інших платежів відповідно до умов Кредитного договору.

У звязку із невиконанням Позичальником умов Кредитного договору № 014/1547/82/94406 від 01.11.2007 року виникла заборгованість, що станом на 06.08.2014р. складає: заборгованість за кредитом - 177 749,34 грн.; заборгованість по відсотках за кредитом - 98 320,04 грн.; пеня за прострочку сплати за кредитом та відсотками - 574 082,34 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «ОСОБА_2 Аваль» за Кредитним договором № 014/1547/82/94406 від 01.11.2007 року станом на 06.08.2014 року складає 850 151,72грн.

Відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_2 виконав свої зобовязання, перерахувавши кредитні кошти Позичальнику, а Позичальник, навпаки, припинив виконувати свої зобов'язання в частині сплати щомісячного платежу за кредитом, та відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та Банком було укладено іпотечний договір № 014/1547/82/94406/1 від 01.11.2007р.

Згідно іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок позначений на плані літ. «А1», шлакоблок, цегла та надвірні будівлі: сарай літ. Б, сарай літ. В, що знаходяться за адресою: Харківська область, сел. Ветеринарне, вул. Квіткова, №14, та належить іпотекодавцю на праві власності. Цей факт підтверджується договором купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 17.10.2007р. за реєстром № 4111, зареєстрованого в Слатинському КПТІ «Інвентаризаторк» 24.10.2007р. в книзі № 2, за № 206.

Оскільки кошти , які отримав ОСОБА_6 до цього часу банку не повернув, банк змушений звернутись до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка поручилась за належність виконання зобовязань боржником.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської РДА про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено у звязку з припиненням поруки.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що відповідно до ст. 546 ЦК України, застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, що з'явилися, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 лише 18.08.2014 року у зв'язку з чим суб'єктивний обов'язок поручителя припинився та в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Однак, погодитися з таким рішенням суду першої інстанції судова колегія не може виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомими майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з тлумачним словником сполучник «або» вживається на означення того, що з ряду перелічуваних предметів (явищ тощо) можливий тільки один. Тобто вже при визначенні законодавцем порядку виникнення та застосування іпотеки (ст. 3 закону) поряд із її похідним характером від основного зобов'язання (пов'язаності з ним) закладається альтернативність її дійсності: як до припинення основного зобов'язання, так і до закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Згідно розяснень, які містяться у п.23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Отже, правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Перелік підстав для припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

З огляду на викладене, передання в іпотеку нерухомого майна для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи, не породжує виникнення правовідносин поруки.

Це узгоджується і з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року, яка прийнята за результатами розгляду заяви про перегляд рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, по справі № 6-1534 цс15 і яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 1.1 іпотечного договору предмет іпотеки є забезпеченням виконання боржником зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Наявність домовленості сторін про строк дії іпотечного договору впливає на підстави припинення іпотеки, оскільки ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено альтернативний період дійсності іпотеки - або до виконання основного зобов'язання, або до закінчення строку дії іпотечного договору. Аналогічні підстави закріплено в ч. 1 ст. 17 названого закону. Особливістю застосування такої підстави припинення іпотеки, як закінчення строку дії іпотечного договору, є наявність у договорі строку його дії, адже неможливе закінчення строку, який не встановлений.

Таким чином, визначена в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» підстава припинення іпотеки - «закінчення строку дії договору» не має універсального характеру, а лише застосовується до договорів, які містять погоджений у порядку ст. 251, 252 Цивільного кодексу України строк дії. В межах строку дії іпотечного договору існує суб'єктивне право іпотекодержателя та суб'єктивний обов'язок іпотекодавця, після закінчення якого вони припиняються. Тобто із завершенням цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором іпотеки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права за договором іпотеки (шляхом подання позову), іпотекодержатель вчиняти не може.

Відсутність погодженого сторонами строку дії іпотечного договору свідчить про безстроковість його дії та виключає її припинення у зв'язку із закінченням строку дії договору згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Наведена позиція підтверджується висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 22 жовтня 2014 року у справі №6-153цс14, згідно з яким у разі не встановлення сторонами дати, до якої діє договір іпотеки, він є таким, що укладений безстроково, а відтак, іпотека може бути припинена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» не інакше, як із припиненням основного зобов'язання.

Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_3 та Банком було укладено іпотечний договір № 014/1547/82/94406/1 від 01.11.2007р.

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно положення статті 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, якщо інше не встановлено щодо відшкодування, в тому числі, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 ст. 36 цього ж Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, установленому ст. 37 цього ж Закону або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38 цього ж Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Виходячи з наведеного та у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК суд повинен розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 Законом України " Про іпотеку" і будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне (ч. 5 ст. 38).

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 цього ж Закону у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 цього ж Закону вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Згідно до ч. 3 ст. 37 цього ж Закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Матеріали справи свідчать, що сторонами узгоджена сума предмету іпотеки у розмірі 257741,00 грн. (а.с.16).

Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у пункті 42 судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедурні продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.

При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто звернення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Оскільки, в порушення вимог законодавства позивачем не було надано належних доказів щодо вартості іпотечного майна, на час ухвалення рішення, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: