Справа № 367/5511/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2874/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 19 27.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено попередній договір № Л-2Н-61. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_2 зобов'язався до кінця другого кварталу 2016 року, за умови виплати повної вартості квартири або не пізніше 30 календарних днів після повної оплати, укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, а він сплачує ОСОБА_2 до оформлення основного договору вартість квартири у розмірі 344 196 грн. 97 коп. Зазначав, що на виконання пункту 2.2.1 договору він сплатив 55 056 грн., як авансовий платіж, в момент підписання договору, а решту суми у розмірі 289 140 грн. 97 коп. відповідно до пункту 2.2.2 договору зобов'язався сплачувати, починаючи з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2018 року рівними частинами щомісячно не менше ніж 4 985 грн. 18 коп. Станом на 05 березня 2016 року позивач сплатив ОСОБА_2 за попереднім договором на придбання квартири грошові кошти у загальному розмірі 179 196 грн. 97 коп.

Вказував, що на початку 2016 року ОСОБА_2 почав вимагати від нього укласти додаткову угоду до попереднього договору від 21 грудня 2013 року про збільшення вартості квартири і зменшити період розстрочки оплати її вартості, а у випадку не підписання ним даної додаткової угоди ОСОБА_2 заявив, що відмовиться від виконання договору.

В подальшому позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 станом на 30 грудня 2015 року зареєстрована на матір ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та є її приватною власністю. Вважає, що у зв'язку з цим відповідачем порушено умови пункт 4.1.2 попереднього договору, згідно з яким відповідач зобов`язався передати квартиру позивачу, яка не буде продана та подарована іншим особам, не буде заставлена в спору і під забороною та не буда перебувати в податковій заставі.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути сплачені ним грошові кошти за попереднім договором на придбання квартири, однак останній проігнорував його вимогу.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просив визнати недійсним попередній договір № Л-2Н-61 від 21 грудня 2013 року, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь сплачені кошти у розмірі 179 196 грн. 97 коп. та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачені кошти за попереднім договором купівлі-продажу квартири №Л-2Н-61 від 21 грудня 2013 року у розмірі 179 196 грн. 97 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір № Л-2Н-61 (далі - Договір) (а.с. 9-12).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 цього договору, ОСОБА_2 зобов'язався в строк: кінець другого кварталу 2016 року, за умови виплати повної вартості квартири або не пізніше 30 календарних днів після повної оплати, укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, 2Н, у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, а ОСОБА_3 зобов'язався до моменту оформлення основного договору купівлі-продажу сплатити ОСОБА_2 вартість квартири у розмірі 344 196,97 грн.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що попередній договір № Л-2Н-61 від 21 грудня 2013 року не був нотаріально посвідчений. Основний договір купівлі-продажу квартири у встановлені попереднім договором строки не був укладений.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним попереднього договору № Л-2Н-61 від 21 грудня 2013 року, оскільки він не був посвідчений нотаріально, а відтак є нікчемним, так як його недійсність прямо встановлена законом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Згідно з пунктами 2.2.1, 2.2.2 попереднього договору, суму у розмірі 55 056 грн. ОСОБА_3 сплачує в якості авансу одночасно з підписанням цього договору, що оформляється сторонами актом приймання - передачі коштів, а суму у розмірі 289 140 грн. 97 грн. він сплачує, починаючи з 01 березня 2014 року до 31 грудня 2018 року (включно) рівними частинами, щомісячно не менше ніж 4 985 грн. 18 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов вказаного вище попереднього договору позивачем було передано ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 179 196 грн. 97 коп., що підтверджується графіком погашення заборгованості по квартирі (а.с.14-15).

Представник відповідача в суді першої інстанції визнав факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 109 149 грн., однак заперечував щодо сплати позивачем авансового платежу у сумі 55 056 грн. та щодо платежів, зазначених у графіку погашення заборгованості по квартирі від 26 квітня 2014 року, 24 травня 2014 року та 23 липня 2014 року, посилаючись на те, що підписи про отримання коштів у вказані дати йому не належать.

Оскільки представником відповідача визнано факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 109 149 грн., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 55 056 грн., оскільки з графіка погашення заборгованості по квартирі вбачається, що платежі здійснювалися позивачем згідно цього графіка, починаючи із залишку до сплати у сумі 289 140 грн. 97 коп., а останній платіж було здійснено ним 05 березня 2016 року і залишок до сплати становить 165 000 грн. Сплачені кошти позивачем були отримані відповідачем, про що свідчать його підписи у графіку.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст.58 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів щодо несплати позивачем авансового платежу у розмірі 55 056 грн. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач пред'являв претензії позивачу щодо несплати ним вказаного авансового платежу під час укладання попереднього договору та ставив питання про його розірвання відповідно до пункту 5.4 попереднього договору.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував від позивача грошових коштів у розмірі 55 056 грн., оскільки в матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі цих коштів, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження відповідача про те, що він не отримував грошові кошти, які відображені у графіку погашення заборгованості по квартирі, а саме: 26 квітня 2014 року, 24 травня 2014 року та 23 липня 2014 року, оскільки ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що підписи у даному графіку про отримання коштів від позивача у вказані дати йому не належать або особа, яка поставила підписи у вказаному графіку про отримання коштів не мала повноважень на їх отримання.

Отже, встановивши, що попередній договір від 21 грудня 2013 року є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена законом, та встановивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, отриманих за цим попередній договором у розмірі 179 196 грн. 97 коп.

Таким чином рішення суду першої інстанції суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був позбавлений можливості надати суду докази того, що він не отримав кошти від позивача 26 квітня 2014 року, 24 травня 2014 року та 23 липня 2014 року, оскільки судом першої інстанції йому було відмовлено у призначені почеркознавчої експертизи підписів отримувача коштів, не заслуговують на увагу, так як представник відповідача, який приймав участь у суді апеляційної інстанції, не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи при апеляційному розгляді справи, однак таким процесуальним правом він не скористався, хоча таке право йому було роз'яснено.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді