Справа № 376/1327/17 Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/4039/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 22 03.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

03 серпня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Добробут-10» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 12,2747 га, яка розташована в межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області. 08 серпня 2014 року він уклав із ФГ «Добробут-10» договір оренди належної йому земельної ділянки площею12,2747 га, за умовами якогопередав в оренду земельну ділянку фермерському господарству строком на 10 років і який 25 вересня 2007 року був зареєстрований районним відділом Київської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах».

Пізніше 09 грудня 2014 року він уклав із ФГ «Добробут-10» новий договір оренди землі цієї ж ділянки строком на 20 років. Вважає, що договір оренди земельної ділянки від 09 грудня 2014 року укладений без дотримання вимог закону і порушує його права, як власника земельної ділянки. Зокрема всупереч ст.15 Закону України «Про оренду землі» у договорі відсутні істотні умови, а саме не вказано місце розташування (адреса) ділянки, не визначена відповідальність орендаря за несплату орендної плати, не визначені умови збереження об'єкта оренди, відсутня інформація про умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, чітко не визначено питання індексації орендної плати, відсутнє посилання на індексацію грошової оцінки земельної ділянки. Договір не містить додатків: плану або схеми ділянки, кадастрового плану плану із зазначенням обмежень і сервітутів, акт визначення меж в натурі. Крім того, оспорюваний договір оренди укладений без розірвання попереднього договору від 08 серпня 2007 року та за відсутності його волі як власника, бо підписання цього договору обумовлювалося відповідачем виплатою орендної плати. Вважає, що оспорюваний договір оренди на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

У зв'язку з наведеним, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,2747 га, укладений між ним і ФГ «Добробут-10» 09 грудня 2014 року, скасувати державну реєстрацію права оренди ФГ «Добробут-10» та стягнути судові витрати.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеням суду, позивач ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд всупереч вимогам процесуального закону під час розгляду справи прийняв від відповідача письмові заперечення із додатками. Висновки суду щодо неможливості встановити факт реєстрації договору оренди від 08 серпян 2007 року суперечать позиціям сторін і обставинам справи. Суд прийшов до хибних висновків, що договір оренди від 09 грудня 2014 року не порушує прав позивача, бо для його укладення необхідно було розірвати попередній договір оренди. Суд прийшов до хибних висновків, що попередній договір оренди припинив свою дію із укладенням наступного, бо ділянка не була повернута йому як власнику. Суд помилково вказав, що орендна плата виплачувалася із індексацією.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник ФГ «Добробут-10» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюваний договір оренди землі, укладений 09 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ФГ «Добробут-10», відповідає вимогам чинного законодавства і не порушує прав та законних інтересів позивача ОСОБА_2

При цьому суд виходив з того, що при укладенні договору оренди землі сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди, даний договір укладений у письмовій формі, при його укладенні позивач ОСОБА_2 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності і його волевиявлення було спрямоване на укладання цього договору, а сам договір у встановленому законом порядку пройшов відповідну державну реєстрацію.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.1, 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків,

порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною (ч.3).

Аналогічні положення містить ч.2 ст.16 ЦК України, згідно якої способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 12,2747 га, яка розташована в межах Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області.

08 серпня 2014 року між ОСОБА_2 і ФГ «Добробут-10» було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки площею 12,2747 га, за яким позивач передав земельну ділянку в оренду фермерському господарству строком на 10 років і який зареєстрований Сквирським районним відділом КРФ ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 25 вересня 2007 року.

09 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ФГ «Добробут-10» укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого позивач передав земельну ділянку площею 12,2747 га в оренду фермерському господарству строком на 20 років. Даний договір 17 грудня 2014 року пройшов державну реєстрацію у встановленому законом порядку у реєстраційній службі Сквирського управління юстиції.

Також, суд першої інстанції встановив, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки відповідає вимогам закону, зокрема положенням ст.15 Закону України «Про оренду землі», і містить передбачені законом істотні умови, на відсутність яких посилається позивач ОСОБА_2

Так у п.8 договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

У п.2 договору об'єкт оренди у вигляді земельної ділянки ідентифікований за державним актом НОМЕР_2 із зазначенням цільового призначення, кадастрового номера НОМЕР_1 та меж, вказаних у державному акті.

У п.16 оспорюваного договору передбачено стан, у якому земельна ділянка має бути повернута орендодавцю, а також зазначено, що орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов'язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв'язується у судовому порядку, а п. 2.1 передбачено, що на орендовану земельну ділянку встановленні правові обмеження : дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів тощо.

У п. 27 договору передбачено виконання орендарем встановлених щодо об'єкта оренди обмежень (обтяжень) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

У п.15 договору зазначено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10 денний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання - передачі. Екземпляр угоди оренди позивача, що долучений до змісту позовної заяви, містить визначення певної дати відліку передання об'єкту оренди - дату державної реєстрації угоди вреєстраційній службі, в даному випадку 17 грудня 2014 року, Отже, твердження позивача, що сторонами фактично не визначений строк передачі земельної ділянки в оренду, з огляду що в акті зазначено 09.12.2014 року є не обґрунтованим.

У п.28 договору оренди сторони визначили зобов'язання орендаря нести ризик випадкового пошкодження чи знищення об'єкту оренди чи його частини.

У п.п.9, 10, 24 договору передбачено як строки внесення орендна плата (щорічно, не пізніше 1 грудня), так і підстави її перегляду та права орендодавеця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

У п.38 вказані всі додатки до договору, в тому числі план земельної ділянки, акт приймання -передачі об'єкта оренди.

Також, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки не містить передбаченої ст.15 Закону «Про оренду землі» умову передачі ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди землі. Проте суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що даний факт не порушує прав та інтересів позивача і не є підставою для визнання недійсним договору оренди з наступних міркувань.

Згідно ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

При розгляді справи позивач не надав суду доказів, що відсутність вказаних умов договору призвела до порушення його прав (наприклад, що ФГ «Добробут-10» передала ділянку у заставу або внесла до статутного фонду права оренди землі, тощо), що потягло порушення його прав на землю. Таких доказів позивач не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для захисту прав позивача, які не порушені.

Аналогічний правову позицію зайняв Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року при розгляді цивільних справ №6-94цс 13 та №6-78цс 13, предметом яких був спір про визнання недійсним договору оренди з підстав відсутності у договорі істотних умов договору. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку із його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається лише на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову і визнання правочину недійсним.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що волевиявлення ОСОБА_2 було спрямоване на укладання цього договору, оскільки як в момент підписання договору, так і надалі, позивач не пред'являв претензій щодо відсутності у нього волевиявлення на його укладання, в тому числі не звертався за захистом своїх прав до суду чи в правоохоронні органи. Більше того, близько трьох років сторони належним чином виконують умови договору, в тому числі позивач отримує орендну плату, розмір якої збільшився у порівнянні з попереднім договором у три рази.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що оспорюваний договір оренди не порушує законних прав та інтересів позивача ОСОБА_2 та відсутність підстав для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним і ухвалив рішення про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд всупереч вимогам процесуального закону прийняв від відповідача письмові заперечення із додатками після проведення попереднього судового засіданняколегія суддів не приймає до уваги як безпідставні. Подати заперечення на позов це право учасника процесу, передбачене ст.27 ЦПК України і воно не може бути обмежене строком у часі. Дані доводи не спростовують висновків суду про відмову у задоволенні позову.

Посилання у скарзі на хибність висновків суду щодо неможливості встановити факт реєстрації договору оренди від 08 серпня 2007 року, які суперечать позиціям сторін і обставинам справи безпідставні. Суд вказав у тексті рішення, що бере до уваги визнання сторонами у факту реєстрації договору оренди від 08 серпня 2007 року, однак суд виходить з того, що договір від 09 грудня 2014 року не порушує права позивача та не може бути визнаний недійсним судом у зв'язку з тим, що він укладений в період дії попереднього договору.

Доводи скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків, що договір оренди від 09 грудня 2014 року не порушує прав позивача, бо для його укладення необхідно було розірвати попередній договір оренди, безпідставні. Норма закону, яка б вказувала на необхідність розірвання попереднього договору оренди для укладення наступного між тими ж сторонами відсутня, а відтак така позиція позивача є його власним тлумаченням характеру спірних правовідносин.

Згідно з ст.ст.626,627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони на власний розсуд врегулювали спірні правовідносини щодо оренди земельної ділянки, шляхом укладення договору, а попередній договір оренди відповідно до приписів ч.2 ст.604 ЦК України припинився, бо ті ж сторони домовилися про його заміну іншим зобов'язанням.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: