Номер провадження: 22-ц/785/5911/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

21 грудня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, який у подальшому був ним уточнений, до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР про стягнення коштів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 10 листопада 2007 року по 17 квітня 2014 року він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є спільна дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013 року придбали квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира знаходиться у спільній частковій власності сторін та була придбана за особисті кошти кожного з них окремо.

З метою проведення ремонту в придбаній квартирі ОСОБА_5, 14.11.2013 року позичив у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі - 18 000 доларів США. Передача зазначених грошових коштів була оформлена розпискою з зобов'язанням повернення коштів у термін до 14 листопада 2015 року.

Після розірвання шлюбу відповідачка разом з донькою залишились зареєстрованими та проживають у зазначеній квартирі.

Після 14.11.2015 року ОСОБА_6 пред'явив до позивача вимогу щодо повернення позичених коштів на суму 18000 дол. США.

Коли позивач звернувся до відповідачки з проханням взяти участь у поверненні боргу за розпискою від 14.11.2013 року, остання відмовилась. Позивач, вважаючи, що всі запозичені кошти були чесно витрачені на користь сім'ї, у зв'язку з тим, що на теперішній час немає можливості повернути позикодавцю повну суму боргу, він звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

07 липня 2016 року ОСОБА_4 надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, за яким просила визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, на підтвердження якого було складено розписку від 14.11.2013 року, з моменту його вчинення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що розписка надана ОСОБА_5 до матеріалів справи є фальсифікованою.

Вважає, що розмір коштів, які було запозичено ОСОБА_5 у ОСОБА_6 по договору позики, укладеному в усній формі, на виконання якого ОСОБА_5 було складено розписку, більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що суперечить положенням ст. 1047 ЦК України. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 їй не було відомо про отримання останнім під розписку грошових коштів від ОСОБА_6, також письмової згоди на укладення договору позики вона не надавала. Також посилалась на те, що предметом спірного договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є іноземна валюта, проте вважає, що ОСОБА_6 не має права вимагати повернення коштів в іноземній валюті. З посиланням на положення п.3 ч.1 ст.208, ч.3 ст.215 ЦК України, ст.1047 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України, вважає, що спірний договір має бути визнаний недійсним.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 03 травня 2017 року первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до апеляційного суду сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином.

Позивачем ОСОБА_5 до суду було надіслано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просив відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції, як постановлене у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до виниклих правовідносин.

26 липня 2017 року від представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку із його зайнятістю на роботі та необхідністю надати до суду доповнення до апеляційної скарги. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження його зайнятістю по роботі до суду надано не було, а відповідно до ч. 1 ст. 300 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, може реалізувати своє право на доповнення апеляційної скарги лише протягом строку на апеляційне оскарження, право апеляційного суду вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення доповнень до апеляційної скарги Глава 1 Розділу V ЦПК України не передбачає.

Згідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Отже, надання до суду заяви про відкладення розгляду справи із підстав, що не є поважними, вказує на зловживання відповідачем та її представником процесуальними правами.

Виходячи з приписів ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду данної справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Проте, за змістом ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

В обґрунтування підстав для задоволення позову ОСОБА_5 послався на наявність укладення договору позики, що підтверджено розпискою, яка була складена 14 листопада 2013 року, відповідно до умов якої позивач взяв у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США та зобов'язався їх повернути строком до 14 листопада 2015 року. Згідно розписки дані кошти позивач позичив на проведення ремонту у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Доводи апелянта про те, що договір позики повинен бути нотаріально посвідченим та не може підтверджуватися лише розпискою є безпідставними, оскільки розписка оформлена у письмовій формі за підписом позичальника, що відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України, а закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 лютого 2013 року по справі № 163цс12, вбачається необхідність довести той факт, що отримані грошові кошти при укладенні договору, були витрачені в інтересах сім'ї, що потребує підтвердження відповідними доказами.

Так, на підтвердження того факту, що кошти, які було отримано позивачем у позику було використано на потреби сім'ї, а саме на ремонт та облаштування квартири АДРЕСА_1, свідчать кошторис по ремонтним роботам у квартирі на суму 9 527 доларів США, копії квитанцій, товарних чеків та накладних, за якими ОСОБА_5 було придбано будівельні матеріали, меблі та техніку на загальну суму, що значно перевищує його доходи відповідно до доданої до апеляційної скарги декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік.

Отже, апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що позичені позивачем кошти були витрачені ним на особисті потреби, не в інтересах сім'ї або всупереч інтересам сім'ї, також не було доведено, що надані ОСОБА_5 копії квитанцій на підтвердження оплати ремонтних робіт було повністю оплачено відповідачкою, а тому такі доводи є недоведеними та не обгрунтованими, тому судова колегія їх не приймає до уваги.

За таких обставин, розглядаючи спір, місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд перевірив усі докази, які навів позивач ОСОБА_5 у підтвердження своїх вимог, а відповідачка ОСОБА_4 - у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про задоволення первісних позовних вимог та у відмові у задоволенні зустрічного позову.

Доводи ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303,307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак вона може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік