АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2599/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2066/17Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Панченка О.О., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Миргородської міської ради Полтавської області про припинення бездіяльності, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Миргородської міської ради Полтавської області (далі - Миргородська ЗОШ № 7) про припинення бездіяльності, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що є батьком малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач з дружиною проживає окремо. Син, за спільною домовленістю, проживає з дружиною та до недавнього часу навчався у Миргородському навчально-виховному комплексі «Гелікон», який позивач періодично відвідував та цікавився поведінкою та навчанням сина. Одного дня зі слів вчителя він дізнався, що сина ОСОБА_4 переведено на навчання до Миргородської ЗОШ №7. Позивач звернувся до директора вищезазначеного навчального закладу з метою отримання інформації про власну дитину, але йому було відмовлено у грубій формі. 17 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до директора відповідача з письмовою заявою, яка того ж дня була прийнята та зареєстрована в навчальному закладі, в якій висловив прохання проінформувати його про періодичність відвідування сином школи, рівень його знань та успішність. Листом від 02 листопада 2016 року позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви.

Просив зобов'язати відповідача припинити бездіяльність, яка порушує його права шляхом негайного надання йому обґрунтованої відповіді на письмове звернення від 17 жовтня 2016 року; стягнути з відповідача, в рахунок відшкодування моральної шкоди, 7250 грн., а також всі понесені та документально підтверджені судові витрати: по сплаті судового збору та оплаті висновку судово-психологічної експертизи.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано Миргородську загальноосвітню школу I-III ступенів №7 Миргородської міської ради Полтавської області припинити бездіяльність, яка порушила права ОСОБА_3, шляхом надання ОСОБА_3 відповіді по суті на його письмове звернення від 17 жовтня 2016 року.

Стягнуто з Миргородської загальноосвітньої школи I-III ступенів №7 Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_3 1600 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стягнуто з Миргородської загальноосвітньої школи I-III ступенів №7 Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_3 1470,47 грн. судових витрат.

З рішенням суду не погодився третя особа - ОСОБА_2, який його оскаржив, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним установленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та неправильного визначення встановлених судом обставин.

Особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові відправлення, до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для зміни рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_3 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

На даний час ОСОБА_4 навчається в Миргородській ЗОШ №7.

17 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до директора школи з письмовою заявою, в якій просив проінформувати його про періодичність відвідування сином школи, рівень його знань та успішність (а.с.6).

Проте, листом від 02 листопада 2016 року №320 директором школи ОСОБА_2 відмовлено позивачу у наданні інформації, мотивуючи це тим, що, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження (а.с.7).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка класний керівник малолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_5 суду пояснила, що дійсно до неї звертався позивач ОСОБА_3 з приводу отримання інформації про сина та вона з ним спілкувалася по цьому питанню. В подальшому, дізнавшись про існування конфлікту між батьками дитини вона вирішила всю інформацію надавати батькові дитини тільки через адміністрацію школи і коли до неї прийшов позивач повідомила його про це та запросила пройти до директора, але позивач іти до директора відмовився.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є матір'ю малолітнього ОСОБА_4, а позивач є його батьком. Між нею та позивачем склалися складні стосунки, стосовно виховання сина і вона дізнавшись від директора школи про надходження заяви позивача з приводу сина, просила директора не надавати позивачеві жодної інформації.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він перебуває в дружніх відносинах з позивачем та кілька раз відвідував разом з ним школу і бачив як двічі позивач спілкувався з директором школи. Один раз директор виходив з класу, та не захотів розмовляти з позивачем, а іншого разу, коли вони зустрілися в коридорі школи, то директор, з його точки зору, був налаштований агресивно до позивача, бо він знаходячись на віддалі бачив, що той розмахував руками, але самої розмови між ними він не чув.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що працює на посаді вчителя в Миргородській ЗОШ № 7. Приблизно в кінці листопада 2016 року вона бачила в коридорі школи на першому поверсі, як позивач ОСОБА_3 разом із ще одним чоловіком, якого назвав свідком, спілкувався з ОСОБА_5 з приводу надання інформації про навчання дитини. ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_3 пройти в кабінет до директора, де йому така інформація буде надана, але позивач в категоричній формі відмовився пройти в кабінет директора для отримання витребуваної ним інформації.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Як вбачається з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. 3 ст. 59 Закону України «Про освіту» батьки та особи, які їх замінюють, зобов'язані сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу.

Як вбачається з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи обов'язок батьків щодо належного виховання, навчання і розвитку дитини інформація про навчання дитини є такою, що стосується батьків особисто.

Згідно ч. 1 ст.13 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_3 є батьком малолітнього ОСОБА_4, батьківських прав він не позбавлений, позивач має право на отримання інформації про навчання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки позов в цій частині є обґрунтованим та підлягаючим до задоволення.

Також колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди та її розміру виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Із п. 5 та п. 9 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд. зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

У доведення заподіяння моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано допитав заявлених позивачем свідків.

Так, свідки: сестра позивача ОСОБА_9 та його батько ОСОБА_10 суду пояснили, що зі слів позивача він неодноразово звертався до директора школи з приводу отримання інформації про сина, але такі звернення позитивних наслідків не дали. Відповідь на письмове звернення була формальною. Позивач постійно хвилювався, зазнавав нервових потрясінь, що було повязано саме з відношенням до нього адміністрації школи коли він хотів отримати інформацію стосовно сина ОСОБА_11. Відношення адміністрації школи до ОСОБА_3 призвело до хвилювань, стресів та звернення в лікарню з серцевим нападом.

Згідно висновку судово-психологічної експертизи № 208 від 14 квітня 2017 року, встановлено, що відмова директора школи у наданні інформації позивачеві, як батькові дитини про періодичність відвідувань школи сином, рівень його знань та успішність, вплинула на особистість позивача та йому такою відмовою було завдано моральної шкоди, яку експерт встановив в розмірі 9 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 454 ЦК України розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина).

Таким чином колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, прийшов до правильного висновку, що позивачеві ОСОБА_3 було заподіяно моральну (немайнову) шкоду, яку визначено судом у сумі 1600 грн.

При цьому, аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що розмір визначеної судом моральної шкоди із урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК України не можна вважати завищеним.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не вправі перевіряти законність судових рішень відносно осіб, які не подали апеляційну скаргу, оскільки в силу принципів змагальності (ст. 10 ЦПК України, та диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) ці особи, самі визначають свою процесуальну поведінку - оскаржувати рішення суду чи не оскаржувати.

Оскільки позивач рішення суду не оскаржив, колегія суддів позбавлена можливості щодо перевірки рішення суду відносно нього.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що позовні вимоги стосувалися бездіяльності, яка полягала в наявності відповіді про головне на звернення, але така відповідь була надана позивачу листом є необґрунтованими оскільки даний лист містить відмову позивача у наданні йому інформації щодо його сина, а не саму інформацію, яку просив надати ОСОБА_3 та на отримання якої мав право.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції не було застосовано положення рішення Конституційного Суду України, щодо конфіденційності інформації та не наведено чому і на підставі якої норми права він прийшов до висновку про те, що відповідач зобов'язаний надати інформацію в тому випадку коли один із законних представників її вимагає, але інший не дає згоди на це, не є підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Як вже зазначалося відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Крім того, як вже зазначалося на батьків покладається обов'язок по вихованню, розвитку і навчанню дітей.

Тобто батьки мають право на отримання інформації про навчання дитини в інтересах дитини та на виконання своїх батьківських обов'язків.

При цьому, як вбачається з чинного законодавства, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Таким чином, не може бути підставою для відмови в наданні інформації про дитину одному з батьків те, що інший з батьків просив працівників навчального закладу не надавити інформацію про їх спільну дитину.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, що судом не прийняті до уваги докази, а саме: письмова заява матері дитини ОСОБА_6 про ненадання інформації про дитину; покази свідків - матері дитини, про те, що під час спільного проживання батько негативно впливав на дитину, що призвело до порушень здоров'я дитини, а також, що траплялися випадки невдалих спроб викрадення дитини; висновок № 5 ЛКК від 22 вересня 2016 року відповідно якю ОСОБА_4 була визначено необхідність індивідуального навчання; та показання свідка ОСОБА_5, що дитина при згадуванні слова «тато» напружується і поводить себе лячно, не є підставою для скасування рішення суду, так як не стосується права позивача на отримання інформації.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом безпідставно не було застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме ч. 2 ст. 155 СК України, положення Закону України «Про інформацію», ст. 3 Конвенції про права дитини, а також ч. 3 ст. 16 ЦК України, відповідно до яких батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересів дитини, усі дії щодо дитини мають здійснюватися з якнайкращим забезпеченням інтересів дітей є необґрунтованими оскільки відповідачем не наведено доказів, що отримання інформація батьком дитини, щодо навчання останнього суперечить інтересам дитини, у батька дитини існують які не будь законні обмеження щодо його батьківських прав та обов'язків.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції посилаючись на ст. 88 ЦПК України встановив, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по справі: 1102,40 грн. сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду: судовий збір та витрати по оплаті вартості експертизи пропорційно до суми задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 368,07 грн.

Проте, колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитися не може з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Але, як вбачається з рішення суду витрати по сплаті судового збору були стягнуті в повному розмірі, а не пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в частині задоволення вимого про стягнення моральної шкоди позов було задоволено частково судовий збір сплачений по даній вимозі має розраховувати пропорційно до задоволених вимог, та становить 121 грн. 65 коп.

Стягнення судових витрат за задоволену позовну вимогу та витрати по оплаті вартості експертизи судом першої інстанції розраховано правильно та становлять 551,20 коп. та 368,07 коп. відповідно.

За таких обставин, рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат підлягає зміні шляхом стягнення з Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_3 судових витрат з 1470,47 грн. до 1040,92 грн.

У іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, ст.307, ст.ст. 309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2017 рокузмінити в частині стягнутих з Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_3 судових витрат з 1470,47 грн. до 1040,92 грн.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

О.В. Прядкіна