Справа № 645/32/17
Провадження № 2/645/1420/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бондарєвої І.В., при секретарі Проневич Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, виселення та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні належною йому квартирою №11 в буд.№36 по вул..Ферганській в м.Харкові шляхом виселення з неї відповідачів та вселення до цієї квартири позивача. В обґрунтування позову посилалася на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, в порушення права позивача як власника, відповідачі продовжують проживати в спірній квартирі. Вони не є членами сімї позивача і не мають права користування квартирою, договорів найму (оренди) між ними та позивачем не укладалось. Проживання в квартирі сторонніх осіб перешкоджає позивачеві володіти і вільно користуватись цим житлом.

До судового засідання позивач не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Судом визнавалась явка позивача обовязковою, проте останній повторно заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі також в судове засідання не зявилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно інформаційної довідки від 29.10.2016 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на імя позивача ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі Іпотечного договору від 27.09.2010 р. та Договору відступлення права вимоги від 17.06.2016 р. (а.с.6).

Вказана інформаційна довідка містить відомості про державну реєстрацію обтяжень спірної квартири, а саме : № 17109844 про арешт нерухомого майна на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 11.02.2016 р.; № 17109829 про арешт нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Фрунзенського ВДВС від 02.07.2015 р.; № 17109814 про арешт нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Фрунзенського ВДВС від 02.07.2015 р.; № 17109796 про арешт нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Фрунзенського ВДВС від 02.07.2015 р.; № 17199787 про заборону на нерухоме майно на підставі договору Іпотеки від 27.09.2010 р.

За повідомленням відділу реєстрації місця проживання в Немишлянському районі м.Харкова від 21.06.2017 р., відсутня інформація про осіб, зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

За ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, у тому числі і права власності, зокрема шляхом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд вважає, що позивач на порушення вимог ст.ст.58-60 ЦПК України не надав суду доказів порушення його права власності з боку відповідачів.

Так, згідно змісту Іпотечного договору від 27.09.2010 р., спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, має житлову площу 41,0 кв.м., загальна площа квартири 59,2 кв.м., проте позивачем не зазначено і не доведено яким чином відповідачі перешкоджають йому володіти та вільно користуватись вказаною квартирою, чи проживають вони взагалі в цій квартирі.

Матеріали справи не містять даних про звернення позивача до відповідачів з письмовою вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання такої вимоги, у безсудовому порядку.

Крім того, право власності на спірну квартиру обтяжене арештами та заборонами, які накладені не з ініціативи відповідачів, і саме вказані обтяження можуть бути перешкодою для реалізації позивачем права власності.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю.

Згідно ст.88 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати, зокрема, понесені позивачем на сплату судового збору, позивачеві не компенсуються.

За таких обставин подана позивачем заява про повернення надміру сплаченого судового збору у звязку із зменшенням позовних вимог - не підлягає задоволенню, оскільки заявлені ним вимоги не є вимогами майнового характеру, вираженими у певних грошових сумах, які можна зменшити або збільшити. На думку суду, позивач не зменшив позовні вимоги, а фактично відмовився від підтримання позовних вимог в частині виселення відповідачів, що також є підставою для відмови у їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, виселення та вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м.Харкова шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя: