Номер провадження: 22-ц/785/3067/17
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кравця Ю.І.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2011 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

25 серпня 2010 року позивач Публічне-акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ-«УкрСиббанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.04.2007 року з додатком від 18.02.2009 року, в розмірі 330 529,18 грн., на строк користування з 28.04.2008 року по 28.04.2027 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 13,50 % річних протягом перших 30 календарних днів, з переглядом процентної ставки кожного наступного місяця відповідно до умов цього договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом і комісій, шляхом внесення щомісячних ануїтентних платежів в терміни, розмірі умовах, що встановлені цим Договором, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним - 28.04.2027 року (далі - Кредитний договір).

Свої вимоги позивач мотивував невиконанням відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за цим договором щодо повернення наданого кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі, строки і на умовах визначених цим договором.

28.03.2011 року позивач подав суду письмову заяву про уточнення позовних вимог за вих. № 504/138/30-81 від 25.03.2011 року, згідно якої остаточно вимагав стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість за Кредитним договором з додатком в розмірі 36 250,17 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22.03.2011 року (7,9477грн. за 1 долар США) складало 288 105,48 грн. (а.с.86-87).

Представник позивача - ОСОБА_6 підтримав позов і просив розглянути справу за його відсутності, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про одержання ним судової повістки (а.с.110).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що між позивачем АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_3 28.04.2007 року був укладений Кредитний договір, згідно якого відповідач отримав від позивача в кредит 40 000 доларів США, та те, що в той же день між сторонами був укладений іпотечний договір, згідно якого відповідач передав позивачу в іпотеку трикімнатну квартиру, загальною площею 56,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Також вважаються встановленими і не підлягають доказуванню ті обставини, що у зв'язку з невиконанням умов Кредитного договору, у відповідача ОСОБА_3 утворилась кредитна заборгованість.

Спірним в даному випадку є те, чи були порушені права ОСОБА_3 при укладенні Кредитного договору, що б давало підстави для визнання Кредитного договору недійсним, чи є підстави для стягнення кредитної заборгованості у сумі, яка зазначена в оскаржуваному судовому рішенні, та чи були у суду підстави для застосування строку позовної давності.

Вирішуючи зазначені питання, колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Так, суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк-зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повністю та в строки виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, надавши позичальнику ОСОБА_5 кредитні кошти в повному обсязі у відповідності до умов Кредитного договору з додатком.

Разом з тим, встановлені цим Кредитним договором з додатком терміни повернення наданого кредиту та терміни сплати відсотків за кредит ОСОБА_5 не дотримувались.

Так, згідно з положеннями п.1.2.2., п.3.1.2. та розділу 11 Кредитного договору, у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної плати за кредит, а позичальник зобов'язується достроково повернути отриманий кредит та плату за кредит у встановлений заново термін у повному обсязі. Новий термін повернення кредиту та плати за Кредит згідно вимоги банку вважається таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку. При цьому, у випадку неотримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту від банку в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення-(вимоги) з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення від банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день від дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Оскільки 04 та 06 березня 2010 року позивач рекомендованою кореспонденцією направив на адресу відповідача ОСОБА_5 письмову вимогу про дострокове повернення кредиту за вих.№ 138/30-81/562 від 26.02.2010 року, згідно якої вимагав дострокового погашення кредиту та плати за кредит у повному обсязі протягом 31 календарного дня з дати отримання останнім цієї письмової вимоги, аде відомостей щодо отримання ОСОБА_5 цієї письмової вимоги банку суду не надано, то суд дійшов обрунтованого висновку про те, що строк виконання зобов'язань по Кредитному договору настав на 41 день після відправлення банком повідомлення, тобто 15.04.2010 року.

Що стосується невигідних умов Кредитного договору, на що посилається в апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо

одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть

перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно

до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Як вбачається із Кредитного договору, сторони передбачили всі його умови і жоден із них не заявив про несправедливість умов Кредитного договору, або окремих його пунктів, у зв'язку з чим сторони вільно підписали ці умови і кожен із них виконував його належним чином.

Проте, тільки після того, як курс долара по відношенню до гривні підвищився, відповідач ОСОБА_3 з об'єктивних причин почав порушувати цей договір, будучи неспроможним сплачувати кредит і проценти за його користування у повному обсязі.

Разом з тим, враховуючи викладене, умови зазначеного Кредитного договору були зрозумілими для сторін, справедливими і усвідомлювались сторонами у повному обсязі, у зв'язку з чим мають виконуватися сторонами належним чином.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що згідно правових позицій Верховного Суду України, висловлених в постанові від 11 вересня 2013 року, у справі №6-40цс13 «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Таким чином, всі вищевикладені обставини свідчать про те, що ніякого дефекту волі з боку позичальника - відповідача і апелянта ОСОБА_3 не відбулося і його посилання на те, що укладеним Кредитним договором порушені його права, є безпідставним і таким, що не підтверджений жодними письмовими доказами у справі.

Зазначене також стосується і тієї обставини, що, укладаючи спірний Кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення Кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зазначені висновки відображені також у рішенні Верховного Суду України від 22.09.2012 року по справі №6-11116св10.

Що стосується доводів апелянта про неправильність нарахування кредитної заборгованості, відсотків і пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість розрахунку ПАТ «УкрСиббанк», який матеріалами справи не спростований.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач не заперечував проти позовних вимог на час їх розгляду, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання 02.04.2011 року (а.с.110).

Як вбачається із пояснень представника апелянта, даних нею в суді апеляційної інстанції, то відповідач ОСОБА_3 не визнає позовних вимог, так як на даний час змінилась обстановка, курс долара по відношенню до гривні виріс в три рази, що перешкоджає йому належним чином виконати умови Кредитного договору.

Тобто, він погоджується погашати кредитну заборгованість, однак не по даному курсу долара США, а по меншому курсу, у зв'язку з чим він звернувся до банку з пропозицією провести реструктуризацію боргу, однак банк йому відмовляє в цьому.

З цих підстав, та враховуючи, що в суді першої інстанції відповідач не звертався до суду з клопотанням про призначення у справі судової економічної експертизи, колегія суддів відмовила представнику апелянта в задоволенні клопотання про призначення у справі вказаної експертизи.

Крім того, стосовно зміни курсу гривні і невигідних умов Кредитного договору з цих підстав, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання повинно бути виражено у грошовій одиниці - гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 року № 28-313/2178 вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлено, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на час виниклих правовідносин АКіБ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію № 75 на право здійснення банківських операцій, у тому числі щодо надання кредиту в іноземній валюті, Дозвіл на виконання валютних операцій, перелік яких міститься в додатку до цього Дозволу № 75-3 (а.с.167-169, 207-208).

З цих підстав, судова колегія зазначає, що АКіБ «УкрСиббанк» мав повне право на укладення з відповідачем ОСОБА_3 спірного Кредитного договору в іноземній валюті.

Також необгрунтованими є доводи представника апелянта з приводу того, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин строку позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, до ухвалення оскаржуваного судового рішення, відповідач ОСОБА_3 до суду із заявою про застосування строку позовної давності не звертався, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Доводи представника заявника апеляційної скарги про те, що її довіритель - відповідач ОСОБА_3 був позбавлений можливості надати суду заяву про застування строку позовної давності в суді першої інстанції, рівно як і заперечення на позов, так як не був повідомлений про час і місце судового засідання, є безпідставними і необгрунтованими.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_3 був належним чином і завчасно повідомлений про час і місце судового засідання, в якому було ухвалено судове рішення, а саме - за півтори місяці, про що свідчить його розписка про отримання поштової кореспонденції від суду і повістки про необхідність явки до суду (а.с.110).

Однак, ОСОБА_3 не скористався своїм правом надання суду заперечень проти позовних вимог, своїх доводів щодо позовних вимог ПА «УкрСиббанк», свого розрахунку заборгованості та заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що свідчить про його згоду з позовними вимогами і небажання приймати участь у судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Ю.І. Кравець

Н.А. Кононенко