печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Гладун Х.А.

при секретарі Кулаковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідно до укладеної Відповідачем власноручної письмової розписки від 25.12.2013 р. вона отримала від Позивача грошові кошти у розмірі 43000,00 доларів США на придбання квартири для позивача та її малолітнього сина у м. Бровари, Київської обл. у строк до 01.04.2014 р. Разом з тим, взятих на себе зобов'язань у встановлений строк не виконала, квартиру не придбала, кошти в добровільному порядку не повернула. Позивач просить суд стягнути з Відповідача в примусовому порядку належні йому грошові кошти у розмірі 43000,00 доларів США, пеню у розмірі 31568,43 доларів США, суму боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення у розмірі 31175,00 доларів США, три відсотки річних 2152,36 доларів США.

В ході розгляду справи позивачем зменшено позовні вимоги, а саме, в частині вимог про стягнення з відповідача інфляційних збитків.

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали позовну заяву в повному обсязі, просили задовольнити з урахуванням зменшених позовних вимог.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали, підтримали подані заперечення, згідно яких відповідач просить відмовити в задоволення позову в повному обсязі. Зазначили, що Позивач та її син тривалий час перебували на утриманні Відповідача, сплачувала за Позивача банківський кредит, які Позивач обіцяла компенсувати. Кошти 43000,00 дол. США отримані Позивачем після продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 призначалися на погашення Позивачем наявної перед Відповідачем заборгованості, які вона передала добровільно Відповідачу в присутності покупця квартири. В подальшому Відповідач продовжила утримання Позивача, допомагала йому у наймі квартир, сплаті комунальних послуг, надавала кошти на його власні потреби. При цьому, виконуючи взяті на себе зобов'язання, займалася пошуком квартири для Позивача. Декілька запропонованих ним варіантів квартири в м. Броварах Позивача не влаштували. Тому, на вимогу Позивача Відповідач написала розписку від 25.12.2013 р., про отримання коштів у розмірі 43000,00 доларів США, які фактично вона отримала ще в 2011 р. в рахунок компенсації понесених Відповідачем на утримання Позивача та її сина, та зобов'язання купити Позивачу квартиру в м. Бровари.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.ч. 1, 3 статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Судом встановлено, що на підставі розписки від 25.12.2013 року, яка містить ознаки одностороннього договору, Відповідач отримала від Позивача грошові кошти у розмірі 43000, 00 доларів США та взяв на себе зобов'язання придбати за рахунок цих коштів Позивачу та її дитині, ОСОБА_3, квартиру в м. Бровари, Київської обл. у строк до 01.04.2014 р.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови або предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно доводів Позивача, які Відповідачем не заперечувалися, станом на день розгляду справи в суді, Відповідач відповідної квартири Позивачу не придбав, а відтак, взятих на себе зобов'язань не виконав.

Приймаючи до уваги те, що при розгляді справи в суді Відповідач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надав доказів на підтвердження того, що неукладання вказаного договору сталося саме з вини Позивача, суд вважає, що неукладання такого договору купівлі-продажу квартири відбулося саме з вини Відповідача.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, наявна в матеріалах справи розписка від 25.12.2103 р. написана власноручно Відповідачем, та свідчить про отримання ним саме 25.12.2013 р. від Позивача 43000,00 дол. США в зобов'язання придбати Позивачу квартиру в м. Бровари в строк до 01.04.2014 р.

Доводи Відповідача про те, що кошти отримані ним від Позивача фактично в 2011 р. та призначалися на компенсацію витрат, понесених Відповідачем на утримання Позивача та його дитини, побудовані виключно на припущеннях Відповідача, оскільки жодних належних переконливих доказів Відповідачем суду надано не було.

Фактично сторонами було вчинено односторонній правочин. Так, Позивач за власною ініціативою, згідно досягнутих договірних домовленостей, передав Відповідачу грошові кошти в сумі 43000,00 дол. США в зобов'язання Відповідача придбати йому та дитині квартиру в м. Бровари.

Таким чином, виходячи з того, що всі умови правочину добровільно погоджені обома сторонами на час його укладення, Відповідач за власним волевиявленням власноручно його підписав, виступаючи учасником правовідносин, чим взяв на себе зобов'язання виконувати їх належним чином.

Факт виконання Позивачем умови правочину в повному обсязі та отримання грошових коштів Відповідачем не заперечується, однак Відповідач ухиляється від виконання умов договору.

У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Боржник звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи те, що жодного доказу про недійсність правочину Відповідачем суду не надано, вбачається додержання всіх належних умов для вчинення правочину, що передбачені нормами ст.203-211 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що укладений Відповідачем письмовий правочин у вигляді розписки Відповідачем не оскаржується, при цьому в добровільному порядку Відповідач отримані ним кошти Позивачу не повертає, наміру виконувати взяті на себе зобов'язання щодо купівлі Позивачу квартир наміру виконувати не має, оскільки вважає такі кошти компенсацією понесених ним витрат на утримання Позивача та його дитини, такі грошові кошти піддягають поверненню Позивачу шляхом їх стягнення з Відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Станом на 06.04.2017 р. офіційний курс НБУ гривні до долара США становить 27,1570 грн. за 1 дол. США.

Оскільки, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачем порушено встановлений розпискою від 23.12.2013 р. строк купівлі Позивачу квартири, позовні вимоги про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню: 43000 дол. США, що еквівалентно 1167751,00 грн. та 3% річних за період з 01.04.2014 р. по 31.11.2015 р. (в межах заявлених позивачем вимог) в сумі 2152,36 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення із розрахунку 1 дол. США = 27,1570 грн. становить 58451,64 грн.

Як вбачається з положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення з Відповідача пені, Позивач посилається на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р.

Як вбачається з преамбули вказаного закону його дія поширюється на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Таким чином дія вказаного закону на правовідносини між фізичними особами не поширюється, а відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

В зв'язку з частковим задоволенням позову судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3348,00 грн. в порядку ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з Відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 626-628, 638, 629, 509, 530, 525, 526, 610, 612, 614, 204, 625, 533, 536 ЦК України, ст. 10, 15, 89, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 43000,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення із розрахунку 1 дол. США = 27,1570 грн. становить 1167751,00 грн. та 3% річних за період з 01.04.2014 р. по 31.11.2015 р. в сумі 2152,36 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день винесення рішення із розрахунку 1 дол. США = 27,1570 грн. становить 58451,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 3348,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя: Х.А. Гладун