АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/837/17 Справа № 201/2002/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Федоріщев С. С. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Керімової-Банбюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсною розписку, видану 01 березня 2007 року про отримання ним грошових коштів у сумі 36500 доларів США від ОСОБА_5, посилаючись на те, що 01 березня 2007 року, ним була видана розписка ОСОБА_6 на підтвердження прийняття авансу, згідно якої відповідач передав, а позивач прийняв аванс - грошові кошти у розмірі 36500 доларів США за 11 соток земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1. В той же час, станом на 09 січня 2014 року Позивачем не були отримані грошові кошти від Відповідача в повному обсягу, а саме в сумі 36500 доларів США, а тому вважає вказану розписку недійсною.

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 680395,84 грн., з яких: основний борг - 337110,35 грн.; сума нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми - 69463,20 грн.; сума боргу, яка відповідає індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання - 273822,29 грн., посилаючись на те, що грошові кошти Позивач отримав у повному обсязі від Відповідача відповідно до спірної розписки, але взяті на себе зобов'язання по цій розписці щодо передачі Відповідачу документів на вказану земельну ділянку впродовж 2 місяців з дня її написання, не виконав. У зазначений строк ОСОБА_2 документи не надав, що потягло неможливість укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Крім того, ОСОБА_5 неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти або надати документи для оформлення договору купівлі-продажу, але останній відмовлявся повернути грошові кошти та обіцяв надати документи найближчим часом.

Проте, станом на дату подання цього позову ані документи, ані гроші ОСОБА_2 надані не були. Ніяких усних домовленостей про обов'язок ОСОБА_5 займатися оформленням документів (проплачувати кадастровий номер тощо), між сторонами не було, а також, як стало відомо ОСОБА_5, у жовтні 2013 року ОСОБА_2 з незнайомою ОСОБА_5 фізичною особою уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, за яку ОСОБА_2 ще у 2007 році взяв кошти у ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено та ухвалено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 684304,84 грн., з яких: - 337110,35 грн. - основний борг; 69463,20 грн. - сума нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми; 273822,29 грн. - сума боргу, яка відповідає індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та 3654 грн. - в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 01 березня 2007 року, ОСОБА_2 була видана розписка ОСОБА_5, згідно якої останній передав, а позивач прийняв - грошові кошти у розмірі 36500 доларів США за 11 соток земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 зобов'язався передати ОСОБА_5 документи на вказану земельну ділянку в найближчі два місяці (а.с.3).

Грошові кошти в зазначеній сумі Позивач отримав у повному обсязі, проте ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо передачі докуменів за вказану вище земельну ділянку не передав, тобто фактично між сторонами за таких обставин не було укладено договору купівлі-продажу.

Статею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9.

А згідно із вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях, разом з цим позивачем ОСОБА_2 докази недійсності вказаного правочину суду надано не було.

Крім того, його позовні вимоги про те, що він передав представникам ОСОБА_5 документи на спірну земельну ділянку, які її приватизували та продали іншій особі, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки саме ОСОБА_2 було надано довіреність ОСОБА_3 з повноваженнями приватизувати його земельну ділянку та продати її, проте такої довіреності, а ні ОСОБА_5 чи іншим особам, які можливо діяли від його імені, позивач не надавав.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та рішення суду в цій частині є законним і обгрунтованим.

Разом з цим, колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошових коштів.

Так, задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первинним позовом, отримавши від Відповідача грошові кошти за належну йому земельну ділянку її не переоформив та йому не продав, у зв'язку з чим позивач набув грошові кошти без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим він повинен повернути ці кошти останньому з урахуванням трьох відсотків та індексу інфляції.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_5 позивачу грошова сума в розмірі 36500 доларів США є авансом, який підлягає поверненню відповідачу.

А згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Проте, у відповідності до частини 2 статті 570 ЦК України на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, у зв'язку з чим не можна застосовувати ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку, оскільки вимоги цієї статті не розповсюджуються на спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 трьох відсотків річних та інфляційних витрат підлягає скасуванню, оскільки в цій частині рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в решті рішення суду є законним і обгрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року - в частині стягнення з ОСОБА_2 трьох відсотків річних та інфляційних витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

М.Ю. Петешенкова