Справа № 635/4170/16-ц
Провадження по справі №2/635/8/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий - суддя Бобко Т.В.

секретар судових засідань - Грищук Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малік Олени Володимирівни, третя особа - Орган опіки та піклування Липецької сільської ради Харківського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду із позовом, який у подальшому уточнила, та в остаточній редакції просила встановити факт її спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з серпня 2009 року по лютий 2016 року; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_2; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані в незавершеному будівництві на земельній ділянці, розташованій за вищезазначеною адресою; визнати недійсним договір дарування від 04.04.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В. за реєстровим № 426, визнати недійсним договір дарування від 04.04.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В. за реєстровим № 424, скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малік про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2016, індексні номери 29147198 та 29141087.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23.03.2017 позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладанання тощо, використані в незавершеному будівництві на земельній ділянці, розташованій за адресою АДРЕСА_2 виділені в самостійне провадження.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23.03.2017 позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_2, та скасування рішень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малік про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2016, індексні номери 29147198 та 29141087 залишені без розгляду за заявою позивача.

В обґрунтування позовних вимог в частині встановлення факту її спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з серпня 2009 року по лютий 2016 року та визнання недійсним договорів дарування від 04.04.2016 укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, позивач зазначила наступне. З серпня 2009 року по січень 2010 року позивач та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім'єю в орендованій квартирі в м.Харкові, з лютого 2010 року по квітень 2011 року в квартирі, що належала матері позивача та розташована в с.Липці Харківського району Харківської області. 11 березня 2011 року позивач та ОСОБА_3 придбали житловий будинок АДРЕСА_2, який зареєстрували на ім'я відповідача ОСОБА_3 В травні 2011 року позивач разом з відповідачем ОСОБА_3 та дітьми позивача неповнолітньою ОСОБА_8 2003 року народження та повнолітнім ОСОБА_9 1996 року народження вселилися до зазначеного будинку. Позивач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_9 зареєстровані в спірному будинку з 03 жовтня 2012 року по цей час, дочка позивача ОСОБА_8 постійно проживає в будинку без реєстрації. За час спільного проживання позивача та відповідача у спірному будинку вони розпочали на земельній ділянці будівництво ще одного будинку, при цьому покупала будівельні матеріали та оплачувала будівельні роботи в основному позивач за свої особисті кошти, які у тому числі були отримані нею від продажу успадкованої після смерті матері квартири. ОСОБА_3 на той час не працював та доходу не отримував.

04 квітня 2016 року відповідач ОСОБА_3 подарував спірний будинок своїм батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Позивач вважає, що договори дарування укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечать актам цивільного законодавства та повинні бути визнані недійсними з підстав передбачених ч.1 ст.203 ЦК України, що полягає у наступному.

Оспорювані договори дарування порушують права малолітньої дочки позивача ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідчені нотаріусом з порушенням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме при посвідченні оспорюваних правочинів нотаріус не перевірив відсутність прав неповнолітніх дітей на користування відчужуваним будинком, не витребував довідку про склад сім'ї або зареєстрованих осіб у відчужуваному житловому будинку. Правочини в порушення вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» вчинені без дозволу органу опіки та піклування. Крім того оспорювані правочини вчинені без визначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований відчужуваний будинок, та без визначення її розміру, що суперечить ч.2 ст.377 ЦК України.

Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила про обставини викладені вище, крім того зазначила наступне. З першого травня 2011 року вона разом з дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_3 переїхали проживати в спірний будинок, з відповідачем вони проживали як чоловік та жінка однією сім'єю, почали за спільні кошти будувати житловий будинок, позивач мала дохід, неофіційно працювала, також мала доходи від сурогатного материнства, крім того, вона отримала гроші від продажу успадкованої після смерті матері квартиру, всі ці гроші вона витратила на будівництво. Під час спільного проживання вони з відповідачем разом придбали телевізор та дві пральні машини. Позивач також пояснила, що всі витрати на харчування та побутові потреби несла вона самостійно, відповідач не працював та доходу не мав, участі у оплаті побутових потреб та харчуванні не приймав. Фактично спільного бюджету у них не було, у кожного були свої власні гроші. До кінця 2015 року відповідач постійно ночував вдома, з січня 2016 року виїхав на заробітки, в березні-квітні 2016 року сторони перестали проживати разом. Крім цього позивач зазначила, що її неповнолітня дочка ОСОБА_8, хоча і не була зареєстрована в спірному будинку, але весь час проживала разом з нею. ОСОБА_3 мав добрі стосунки з дітьми позивача, займався їх вихованням.

Представник позивача ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що до травня 2011 року фактично з позивачем не проживав, а лише приїзжав до неї ночувати, почав проживати разом з позивачем з середини травня 2011 року в спірному будинку, але сім'єю вони не були, їх стосунки мали характер виключно інтимних, вони не мали спільного бюджету, кожен мав свої гроші, відповідач не приймав участі у веденні господарства та придбанні продуктів харчування, нічого, що характерно для сім'ї. разом вони не робили. Відповідач в період цього часу, а саме до 2011 року та після 2013 року, також підтримував інтимні стосунки з іншими жінками. В жовтні 2012 року за проханням позивача він надав згоду на реєстрацію в належному йому спірному будинку позивачу ОСОБА_2, її сину, та іншим її родичам, оскільки їм була потрібна тимчасова реєстрація на період відчуження успадкованої після смерті матері позивача квартири. Всі родичі позивача через деякий час знялись з реєстрації, а позивач його обманула та залишилась разом з сином зареєстрованими в спірному будинку, при цьому факт проживання разом з ними дочки позивача відповідач заперечував. Після цього восени 2012 року стосунки між ним та позивачем погіршились, характер їх проживання перестав бути постійним.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що з позивачем вона познайомилась восени 2011 року, до цього часу про неї їй нічого відомо не було, на її думку, її син ОСОБА_3 проживав з позивачем з травня 2011 року до кінця 2015 року, але обставини та подробиці їх проживання їй не відомі, вона тільки періодично передавала їм продукти харчування. Гроші на придбання спірного будинку давали сину вони з чоловіком.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що гроші на придбання спірного будинку в сумі 25000 доларів США давали вони з дружиною, придбанням будинку займався він особисто. Йому відомо, що його син ОСОБА_3 жив з позивачем однією сім'єю як чоловік та жінка в 2011 році, він періодично бував в них вдома, позивача бачив там нечасто, в будинку постійно знаходились ОСОБА_3 та син позивача, її дочка з ними не проживала. Після реєстрації позивача та її родичів в спірному будинку в 2012 році стосунки його сина з позивачем погіршились, оскільки остання відмовилась зніматись з реєстрації.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_11, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в зв'язку з його безпідставністю.

Відповідач приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малік О.В. у судове засідання не з'явилась, надала письмові заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів дарування від 04.04.2016 року, зазначивши що її дії повністю відповідають вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства України від 22.02.2012 № 296/5.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Липецької сільської ради Харківського району Харківської області у судове засідання не з'явився, суду надана заява за підписом голови Липецької сільської ради про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних встановлених судом обставин справи та відповідних ним правовідносин.

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 березня 2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д., реєстраційний номер 498, ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок літ «А-1» житловою площею 30,90 кв.м. загальної площею 53,00 кв.м. з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

На підставі договору дарування від 04 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В., реєстраційний номер 424, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 ? частку у праві власності на житловий будинок житловою площею 30,90 кв.м. загальної площею 53,00 кв.м. з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

На підставі договору дарування від 04 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В., реєстраційний номер 426, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 ? частку у праві власності на житловий будинок житловою площею 30,90 кв.м. загальної площею 53,00 кв.м. з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

Згідно інформаційної довідки від 04.04.2016, виданої виконавчим комітетом Липецької сільської ради в будинку АДРЕСА_2 з 03 жовтня 2012 року зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_9.

Відповідно до ст.234 ЦПК України суд може встановити юридичний факт, що має значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В обґрунтування позовних вимог в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач посилається на положення ст.ст. 57, 60, 74 СК України, що регулюють правовий режим права власності на майно подружжя та осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача та представника позивача в ході судового розгляду, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу необхідно для виникнення підстав набуття права власності позивача на нерухоме майно, у тому числі будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані в незавершеному будівництві, іншої мети, з якою позивач просить встановити цей факт, останньою не зазначено.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У разі виникнення спору для визнання відносин сторін як відносин фактичного подружжя суду необхідно встановити: факт спільного співжиття жінки та чоловіка; взаємну матеріальну допомогу та підтримку; взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами; спільне виховання дітей та інші обставини, що свідчать про проживання жінки та чоловіка однією сім'єю.

При вирішенні спору щодо майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін, а і ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їх спільної праці.

Сам факт перебування у шлюбних стосунках без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожним із сторін.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року по справі №6-66 цс - 13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, які застосовують подібну норму права.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст..74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю, спільний побут, взаємні права та обов'язки.

Як вбачається зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_13 про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 з 24 жовтня 2003 року, який був розірваний зазначеним рішенням суду, рішення набрало законної сили 06 листопада 2012 року.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком ОСОБА_13 з 24 жовтня 2003 року по 06 листопада 2012 року, що, виходячи з положень ст.74 СК України, на яку посилається позивач як на підставу встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виключає факт спільного проживання позивача та відповідача ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з серпня 2009 року по 06 листопада 2012 року.

Виходячи з вищезазначеного висновку суду про відмову в задоволенні вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з серпня 2009 року по 06 листопада 2012 року в зв'язку зі знаходженням позивача в іншому шлюбі суд не приймає до уваги надані позивачем докази на підтвердження шлюбних стосунків сторін за зазначений період часу, а саме: фотографії датовані 2010 роком, документи про доходи позивача, пояснення сторін та свідків за вказаний період.

Що стосується позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 07 листопада 2012 року по лютий 2016 року, то суд вважає недоведеним позивачем наявність спільного проживання однією сім'єю, спільного побуту та взаємних прав та обов'язків її та відповідача ОСОБА_3 в зазначений період часу.

Так, зі змісту пояснень відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в ході судового розгляду вбачається, що вони зазначають про наявність нормальних стабільних стосунків як чоловіка та жінки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише протягом 2011 року. Відповідач ОСОБА_3 в своїх поясненнях фактично підтвердив факт спільного постійного проживання з позивачем лише з травня 2011 року по листопад 2012 року, після цього їх стосунки погіршились та мали нестабільний характер.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є кумою позивача, часто відвідує її за місцем проживання в будинку АДРЕСА_2, з 2012 року до 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом за зазначеною адресою, разом з ними також проживали син та дочка позивача. ОСОБА_2 заробляла гроші різноманітною діяльністю та повністю займалась господарством, ОСОБА_3 не працював, знаходився вдома, але участі у веденні господарства не приймав.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16, поясняючи про стосунки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_15, жодних обставин, які б стосувалися стосунків позивача та відповідача у період часу з листопада 2012 року та по лютий 2016 року, суду не повідомили.

Аналізуючи показання сторін та свідка ОСОБА_14 суд приходить до висновку, що між сторонами беззаперечно існували близькі інтимні стосунки, які полягали в тому, що останні значний період часу проводили разом, у тому числі деякий час спільно проживали.

Про близький характер стосунків між сторонами також свідчать надані позивачем фотографії, датовані 03.01.2015 року та 01.01.2016 року, на яких зображені сторони під час святкувань.

Разом з тим, достатніх належних та допустимих доказів спільного проживання саме як дружини та чоловіка з усіма ознаками сім'ї, позивачем суду не надано.

Зображення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які містяться на наданих фотографіях, не свідчать про наявність між останніми саме відносин фактичного подружжя та наявність спільного побуту.

Показання свідка ОСОБА_14 не місять даних щодо наявності у сторін спільного бюджету,спільну участь у витратах сторін на побутові потреби, існування взаємних прав та обов'язків щодо утримання майна, тощо. Навпаки, свідок повідомила, що ОСОБА_3 участі у веденні домашнього господарства не приймав.

Факт продажу позивачем 02 листопада 2012 року належної їй на праві власності в порядку спадкування після смерті матері частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 02.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Колісник В.О., сам по собі не свідчить про передачу позивачем грошей відповідачу та її участь у будівництві та ремонті належного відповідачу ОСОБА_3 житлового будинку. Жодних належних та допустимих доказів матеріальної участі позивача у будівництві, ремонті та внесення отриманих від продажу квартири грошей до спільного сімейного бюджету, останньою не надано.

Суд критично оцінює наданий позивачем акт обстеження житлово-побутових умов будинку АДРЕСА_2, складений 04 січня 2017 року депутатом Липецької сільської ради Лабейко В.І., з якого вбачається, що за зазначеною адресою з травня 2012 року по квітень 2016 року фактично проживали ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_3, даний факт підтверджується сусідами. Так надаючи оцінку зазначеному акту суд зазначає, що він містить суперечності, а саме в ньому одночасно зазначено, що в будинку на момент обстеження фактично проживають четверо осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_3, що суперечить встановленим в ході судового розгляду з пояснень сторін обставинам, в той же час зазначено, що дані особи проживали до квітня 2016 року. Крім того, депутатом не зазначено джерело отримання інформації про проживання зазначених осіб, а мається лише посилання на сусідів без їх ідентифікації. Крім того, зазначений акт не містить жодних даних щодо наявності у зазначених осіб ознак проживання однією сім'єю, зокрема, спільного побуту та взаємних прав та обов'язків.

Факт реєстрації за вищевказаною адресою 03 жовтня 2012 року позивача разом зі своїм сином ОСОБА_9 також не може бути достатнім доказом проживання позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки така реєстрація відбулась під час перебування ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з іншою особою ОСОБА_13, що свідчить про відсутність фактичних шлюбних стосунків між сторонами по справі на момент реєстрації. При цьому суд також враховує, що відповідач ОСОБА_3 за зазначеною адресою реєстрації не мав, позивач була зареєстрована у спірному будинку також разом зі своїм братом ОСОБА_19 безпосередньо перед укладенням ними 02 листопада 2012 року договору відчуження квартири, де вони раніше мали реєстрацію, останній через деякий знявся з реєстраційного обліку. Зазначені обставини не заперечувались сторонами в ході судового розгляду справи. Сам по собі факт реєстрації позивача разом зі своїм сином в належному відповідачу ОСОБА_3 на праві власності будинку не може свідчити про наявність у сторін відносин, що притаманні саме подружжю.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання недійсними договорів дарування від 04.04.2016, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В., суд зазначає наступне.

Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 має неповнолітню дочку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини і її інтересах - обов'язок батьків або осіб, які їх заміняють. З цією метою державою передбачені додаткові засоби контролю за належним виконанням батьками своїх обов'язків, а саме заборона для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Позивач просить визнати недійсними договори дарування житлового будинку з тих підстав, що в будинку фактично проживала неповнолітня дитина позивача 2003 року народження, а при їх укладенні відповідач ОСОБА_3 не отримав дозволу органу опіки та піклування.

Проте на осіб, які не є батьками дитини, або особами, які їх замінюють, законом не покладено обов'язку щодо отримання дозволу органу опіки та піклування у разі реалізації нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти.

Крім цього, у спірному житловому будинку на момент укладення договорів дарування неповнолітня дитина зареєстрованою не була, позивачем не надано суду беззаперечних доказів постійного проживання в спірному житловому будинку її неповнолітньої дитини та відсутності у дитини іншого житла на праві власності або користування, у тому числі за місцем проживання іншого з батьків.

За правилами ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним правочин, вчинений батьками (усиновлювачами) і який суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей

Позивачем не зазначено, в чому полягає порушення, зменшення або звуження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення в будинку АДРЕСА_2, оскільки відсутність дозволу органу опіки і піклування на продаж майна, в якому має право проживати дитини, сама по собі не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним.

Вказана позиція відповідає правовому висновку Верховного Суду від 20 січня 2016 по справі № 6 - 2940 цс 15. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Посилання позивача на неотримання нотаріусом довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб відповідно до затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22.07.2003 року № 204 форми, як на порушення нотаріусом вимог цивільного законодавства при посвідченні спірних договорів дарування, що має наслідком визнання правочинів недійсними, суд вважає безпідставними. Відповідно до п.1.8 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 295/5, з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації , квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.

Як вбачається з наданих відповідачем приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малік О.В. до суду копій документів, на підставі яких були посвідчені оскаржувані договори дарування, при посвідченні договорів нотаріус отримав інформаційну довідку від 04.04.2016 за № 401, видану виконавчим комітетом Липецької сільської ради за підписом сільського голови Федоренко О.І., згідно якої в будинку АДРЕСА_2 з 03 жовтня 2012 року зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_9. Зазначений документ містить інформацію, яка передбачена вимогами п.1.8 глави 2 розділу II вищезазначеного Порядку, будь-якої певної форми довідки про склад сім'ї у цьому випадку чинним законодавством, що регулює нотаріальну діяльність, зокрема, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не передбачено.

Вимоги Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 22.07.2003 року № 204, на який посилається позивач в обґрунтування підстав недійсності договорів дарування, обов'язкові для органів праці та соціального захисту населення при вирішенні питань призначення соціальної допомоги, та не поширюються на діяльність нотаріусів.

Щодо доводів позивача в обґрунтування позовних вимог про посвідчення договорів дарування житлового будинку без визначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований цей житловий будинок, та без визначення її розміру, як підставу для визнання правочинів недійсними, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушенням (невизнанням, оспорюванням) суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, свободи чи інтересу, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати. При цьому предметом позову має бути матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 60 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (пункт 5 частини 5) ро'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звернення позивача до суду є способом захисту його порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у цивільних правовідносинах.

Такою є практика Верховного Суду України із зазначених питань. Так, у постанові від 10.04.2012 року (справа № 21-1115вс10) Верховний Суд зазначив, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників правовідносин. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 11 вересня 2013 року у справі № 6-69цс13, від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15.

Обґрунтовуючи недійсність оспорюваних правочинів, позивач у тому числі посилається на відсутність в договорах дарування житлового будинку декількох істотних умов, передбачених законом, а саме, розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований відчужуваний житловий будинок.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, та ч. 6 ст. 120 ЗК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, є істотними умовами, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Але при цьому позивачем не зазначено, в чому саме полягає порушення прав позивача та його неповнолітньої дитини, у зв'язку з відсутністю в договорах дарування житлового будинку зазначених істотних умов. Посилання позивача на недійсність укладених правочинів в зв'язку з порушенням норм діючого законодавства за відсутності в ньому кадастрового номеру та розміру земельної ділянки, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки, як вбачається зі змісту договорів дарування їх сторонам при укладанні було відомо про відсутність кадастрового номеру та розміру земельної ділянки, будь-яких заперечень з боку сторін з приводу цього договори не містять.

Отже, суд вважає, що позивачем не доведено, яким чином відсутність в оспорюваних договорах дарування житлового будинку кадастрового номеру та розміру земельної ділянки впливає на його права чи інтереси, або інтереси її неповнолітньої дитини. Посилання позивача на участь у будівництві спірного будинку в даному випадку значення не має, оскільки це не є предметом розгляду зазначеної справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 80, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малік Олени Володимирівни, третя особа Орган опіки та піклування Липецької сільської ради Харківського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання правочинів недійсними - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя