Номер провадження: 22-ц/785/1666/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльський елеватор» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльський елеватор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

Позивачка ОСОБА_2 з 16.07.2008 року працювала оператором в ТОВ «Дунайзерноекспорт», 11.06.2013 року наказом № 7, переведена в ТОВ «Ізмаїльський елеватор» також на посаду оператора технологічних установок.

Наказом № 62 від 09.03.2016 року була звільнена за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

ОСОБА_2, звернулася з позовом до суду та просить скасувати наказ № 62 від 09.03.2016 року, зобовязати керівництво ТОВ «Ізмаїльський елеватор» поновити її на посаді оператора, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Підтримуючи позов Семенюк пояснила, що майже 8 років працювала на елеваторі. На підприємстві ведеться табель обліку робочого часу, відповідно до чинного законодавства, згідно цього табелю нараховується заробітна плата. Офіційно адміністрацією не фіксується та не оплачується робота в надурочний час, ця робота фіксується в журналі, що заповнює змінний майстер та відповідальні оператори, що працюють позмінно, а потім по необхідності надаються відгули інколи офіційно, коли напишеш заяву і видається наказ, а в основному за погодженням зі старшим майстром не офіційно.

09.02.2016 року находячись на роботі, оскільки не було старшого майстра ОСОБА_3 (перебував у відпустці), вона сповістила майстра ОСОБА_4, що їй необхідно взяти відгул, для відвідування дитячої поліклініки для обстеження дитини та отримання довідки, що дитина може відвідувати дитячий сад після карантину.

10.02.2016 року вона на роботу не вийшла впевнившись що майстер ОСОБА_5 написав в журналі «відгул». В подальшому вона працювала, а 15.02.2016 року, коли з відпустки вийшов старший майстер ОСОБА_3 і закривав робочі табеля за першу половину лютого, вона йому сповістила, що 10.02.2016 року брала відгул, писати заяву їй не запропонували. 22.02.2016 року з неї потребували пояснення з приводу невиходу на роботу, так як старший майстер ОСОБА_3Х написав докладну.

Не оспорюючи, що дійсно 10.02.2016 року не була на роботі, звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі і просить врахувати, що раніше вона не порушувала трудову дисципліну, дисциплінарних стягнень не мала, на її утримані малолітня дитина, інших годувальників в сімї немає.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що 10.02.2016 року позивачка на роботу не вийшла і була відсутня 8 годин. За цим фактом проведено службове розслідування, про що 24.02.2016 року складено акт та відібрано письмові пояснення.

Наказом №62 від 09.03.2016 року за згодою представника працівників підприємства ОСОБА_6 до позивачки було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено. Скасовано наказ № 62 від 09 березня 2016року про звільнення ОСОБА_2 за ст. 40 п.4 КЗпП України (прогул без поважних причин). Поновлено ОСОБА_2 на посаді оператора старого елеватора НИЗ. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльський елеватор» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27380 грн 68 коп. з утриманням з вказаної суми всіх обовязкових платежів. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльський елеватор» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн 20 коп.

На вказане рішення суду ТОВ «Ізмаїльський елеватор» в особі свого представника подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Під порушенням трудової дисципліни слід розуміти винне протиправне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків. Вина, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці, та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом правильно було встановлено, що з боку позивача дійсно мало місце використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом відгулу 10 лютого 2016 року, змінний майстер ОСОБА_5, якого повідомила ОСОБА_2 про відгул, не є уповноваженою особою для прийняття відповідних рішень.

Відповідач при винесенні наказу про звільнення позивачки, виконуючи свої посадові обов'язки, діяв в межах своїх передбачених повноважень.

Факт, що у позивачки була поважна причина для прохання надання їй відгулу, підтверджено матеріалами справи (була на прийомі в лікаря дитячої поліклініки, де обстежували дитину та надали довідку для дитячого садку).

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник, або уповноважений ним орган повинен затребувати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення, таку пояснювальну написала Семенюк, вказавши причину відвідування з дитиною поліклініки.

При обрані дисциплінарного стягнення в тому числі і звільнення за ст.40 п.4 КЗпП України необхідно дотримуватись вимог передбачених ст. 149 КЗпП, відповідно до яких власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачка раніше притягувалась до дисциплінарної чи будь-якої іншої відповідальності.

Суд обґрунтовано вважав, що день відгулу був використаний з порушенням чинного законодавства, але причину відсутності на роботі поважною (відвідування дитячої поліклініки, раніше не притягувалась до відповідальності), за перше порушення адміністрація прийняла надто сурове стягнення у виді звільнення з роботи, тому суд першої інстанції врахувавши вказані обставини правильно поновив ОСОБА_2 на роботі.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 рок № 100.

Виходячи зі змісту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні повні два календарні місяці роботи.

Відповідно до ч.2, п.8 ч.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З матеріалів справи вбачається, що повні два місяці, що передували звільненню являються січень і лютий 2016 року заробітна плата позивача становила: січень 2647,27 грн, лютий 3720,64 грн, на місяць її дохід у цей період становив 6367,91 грн (2647,27+3720,64).

Середньоденна заробітна плата позивача склала 159 грн 19 коп. (6367,91:40 робочих днів: січень, лютий 2016р.), середньомісячна заробітна плата 3183,95 грн (6367,91:2).

З дня звільнення по день ухвалення рішення було в 2016 році 172 робочих дня, які включаються у розрахунок при визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 09 березня 2016 року по 15 листопада 2016 року мав складати 27380 грн 68коп. (172 р. д. х 159 грн 19 коп.).

Таким чином, відповідач дійсно повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27380 грн 68 коп. при цьому, відповідач має нарахувати і утримати із зазначеної суми прибутковій податок та інші обовязкові платежі (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Представник апелянта не довів, що неправильне використання позивачем відгулу привело до будь-яких негативних явищ для підприємства, здійснило які не будь збитки.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують вказані вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльський елеватор» відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_7