АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1184/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 року ОСОБА_6, діючи через свого представника ОСОБА_9, звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7, в якому вказала, що на підставі свідоцтва про право на власність від 06.11.1996 року вказана квартира належала позивачці та її покійному чоловікові.

06.08.1997 року позивачка та її чоловік уклали зі своєю дочкою, ОСОБА_7, договір дарування ? квартири. При укладенні договору власники вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки позивачка страждала на хвороби та мала на меті отримувати догляд з боку відповідачки.

Після підписання оспорюваного договору, позивачка з чоловіком продовжували проживати та сплачувати комунальні витрати. Зараз вона оплачує всі рахунки сама.

Вважаючи, що ОСОБА_7 обманним шляхом змусила укласти договір дарування, а при укладенні вказаного договору позивачка з чоловіком допустились помилки, що має істотне значення, просила суд визнати договір дарування від 06.08.1997 року недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального права та неповне зясування судом обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні рішення суд не звернув увагу на потребу позивачки в сторонній допомозі у звязку з хворобою. Спірна квартира є єдиним житлом позивачки. ОСОБА_6 продовжувала проживати у спірній квартирі, а фактичної передачі у власність відповідачки не відбулось.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів проходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недостатності наведених позивачкою доказів того, що оспорений договір був укладений нею та її чоловіком під впливом помилки чи вони обидва були введені в оману.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Як встановлено судом 06 серпня 1997 року між сторонами було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_10 та ОСОБА_6 разом подарували ОСОБА_7 ? частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Згідно зазначеного договору дарування спірна квартира належала ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси від 06.11.1996 року, зареєстрованого в Черкаському інвентар бюро за № 664. Чоловік позивачки, ОСОБА_11, помер 20 червня 2013 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статті 56, 57 ЦК Української РСР 1963 року, які діяли на час виникнення даних правовідносин, передбачали можливість визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом помилки чи обману.

При цьому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Доводи ОСОБА_6, про те, що при укладенні договору ОСОБА_7 змусила позивачку та її чоловіка обманним шляхом підписати договір дарування, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в судовому засіданні.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З тих самих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги як безпідставні та необґрунтовані з приводу неусвідомлення позивачкою положень договору дарування в силу віку та хвороби, допущення нею помилки при укладенні договору дарування та неправильного тлумачення положень договору.

З часу укладення договору дарування пройшло майже 20 років і позивачка за цей період не ставила його під сумнів.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані прийняття позивачкою спадщини після померлого чоловіка.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору дарування недійсним.

Доводи апеляційної скарги повторюють обґрунтування позовної заяви та були повно і всебічно досліджені районним судом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що спірний договір дарування було укладено у 1997 році, коли діяв Цивільний Кодекс Української РСР 1963 року.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1, 2 ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набуття ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Тому обґрунтування свого рішення повинно здійснюватись на підставі діючих на момент виникнення правовідносин нормах закону.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору дарування частини квартири недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :