Справа № 309/3296/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Хустського районного суду від 10 січня 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_1 29.09.2016 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і мотивувала наступним. Сторони розірвали шлюб у 2009 році, у шлюбі 27.08.2005 народилася донька ОСОБА_4, яка проживає з позивачем і перебуває на його вихованні і повному утриманні. Рішенням Хустського районного суду від 10.08.2009 з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 350,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач знаходиться у скрутному матеріальному становищі і не в змозі самостійно утримувати дитину, на що потрібні значні кошти, через що змушений звернутися до суду. Відповідач є особою молодого віку, має можливість заробляти кошти на утримання дитини, проте, ухиляється від виконання свого батьківського обовязку. Враховуючи вік дитини та потреби для її нормального утримання і виховання позивач змушений звернутися до суду з позовом про збільшення розміру стягнутих аліментів із визначенням такого у 2000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на положення СК України, позивач ОСОБА_1 просила змінити розмір аліментів, присуджених за рішенням Хустського районного суду від 10.08.2009, стягнувши на її користь із відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 2000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хустського районного суду від 10.01.2017 позов задоволено частково, постановлено: змінити розмір стягуваних аліментів на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлений рішенням Хустського районного суду від 10.08.2009 і стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1000,00 грн щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття, починаючи з дня вступу рішення в законну силу; стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн судового збору; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції як необґрунтоване і незаконне. Вказує, зокрема, що доводи позивача ОСОБА_1 про погіршення її матеріального становища та ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків, не доведені. Крім того, суд не взяв до уваги, що позивач на час звернення з позовом перебуває у шлюбі, від якого народилася дитина, і саме внаслідок цього його матеріальне становище могло погіршитися. Відповідачем сплачені аліменти у визначеному рішенням суду розмірі до досягнення дитиною повноліття, про що свідчить власноручно написана ОСОБА_1 держвиконавцю заява, тож ним у повному обсязі виконані обовязки стосовно дитини. Також на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей від другого шлюбу. Вказані обставини судом першої інстанції були залишені поза увагою. Вважає, що оскаржуваним рішенням на нього покладено обовязок утримувати дитину ОСОБА_1 від другого шлюбу, а також буде погіршене його матеріальне становище та його дітей від другого шлюбу. Просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1, яка апеляцію не визнала та водночас пояснила, що 18.07.2015 уклала другий шлюб, у якому 04.12.2015 народився син ОСОБА_5, на якого вона отримує державну соціальну допомогу, вона працює на взуттєвій фабриці «Флоріан Шуз» і отримує зарплату 4500,00 грн, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності в межах задоволеного. Втім, із таким розвязанням спору колегія суддів погодитись не може, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права. У справі встановлені такі факти, обставини і відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами СК України та у відповідній частині нормами ЦК України, іншими нормами законодавства в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Регулювання сімейних відносин здійснюється СК України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми за відповідних умов регулюються також нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст.ст. 1, 2, 7, 8 СК України, ст. 3 ЦК України). Подружжя, батьки дитини, батьки та діти можуть врегулювати свої відносини, в т.ч., щодо способу виконання батьками обовязку утримувати дитину, за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства (ст. 9, ст. 181 ч. 1 СК України). До регулювання сімейних відносин за відповідних обставин може застосовуватися аналогія закону та аналогія права (ст. 10 СК України, ст. 8 ЦК України).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обовязковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «ОСОБА_6 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Законі України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення, що набрало законної сили, здійснюється державною виконавчою службою відповідно до законодавства про виконавче провадження. Згідно із Законом № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, у разі закінчення виконавчого провадження провадяться дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження, завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених законом (ст. 49 ч. 1 п. 8, ст. 50 ч. 1), відповідні положення містяться і в Законі № 1404-VIII (ст. 39 ч. 1 п. 9, ст. 40 ч. 1). Вимоги та рішення державного виконавця, оскільки є чинними, обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України (ст.ст. 5, 82, 90 Закону № 606-XIV, ст.ст. 2, 18, 74, 76 Закону № 1404-VIII, інші норми цих Законів).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; зловживання цивільними та процесуальними правами не допускається; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, ст. 27 ч. 3, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб між сторонами, що був укладений 25.01.20015, розірвано чинним рішенням Хустського районного суду від 10.08.2009 (а.с. 5, 7, 9 та ін.). Указаним рішенням суду доньку сторін після розірвання шлюбу залишено на утриманні матері, цим же рішенням із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 (на той час - ОСОБА_4В.) аліменти у твердій грошовій сумі розміром 350,00 грн щомісячно на утримання доньки ОСОБА_4.

Із копії паспорта громадянина України серії ВР № 610969, виданого ОСОБА_1 01.12.2015 Хустським РВ ГУДМС України в Закарпатській області (а.с. 6), випливає, що 18.07.2015 вона уклала шлюб із ОСОБА_7. У апеляційному суді ОСОБА_1 визнала, що у цьому другому шлюбі 04.12.2015 народився син ОСОБА_5, на якого вона отримує державну соціальну допомогу, крім того, вона працює на взуттєвій фабриці «Флоріан Шуз» і отримує зарплату 4500,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 надав суду першої інстанції копії свідоцтв про народження дітей, а також копію заяви ОСОБА_8 до Відділу ДВС Хустського РУЮ від 08.05.2015, з яких видно, що у нього та ОСОБА_9 народилися 18.02.2011 син ОСОБА_10, 18.01.2014 донька Діана, а позивач вищевказаною заявою повідомив орган ДВС про те, що ОСОБА_2 повністю сплатив аліменти до досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття, заборгованість відсутня, тому заявник просив завершити виконавче провадження (а.с. 31-33). Отже, на час розгляду справи судом першої інстанції у ній були наявні документи, що мають істотне значення в спорі, а відповідні обставини підлягали перевірці та оцінці.

Всупереч вимогам ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 179 ч. 1, ст. 212 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 213 ч. 3, ст. 214 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 215 ч. 1 п.п. 2, 3 ЦПК України суд не дав жодної оцінки письмовим доказам, поданим відповідачем, відповідній правовій позиції сторони, не згадав про подану позивачем заяву в своєму рішенні та ґрунтувався фактично лише на правовій позиції позивача і на змісті його заяви. При цьому, суд не звернув уваги на те, що істотну обставину щодо сплати аліментів відповідачем до досягнення дитиною повноліття та щодо подачі відповідної заяви органу ДВС для завершення виконавчого провадження позивач не повідомив суду.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що на виконання рішення Хустського районного суду від 10.08.2009 в частині стягнення аліментів позивач 10.08.2009 отримав виконавчий лист № 2-1223/09, який предявив 12.11.2009 до Відділу ДВС Хустського РУЮ до примусового виконання, у звязку з чим було відкрито виконавче провадження № 15859306 (а.с. 78, 79). Із розрахунку заборгованості за стягуваними з ОСОБА_2 аліментами від 12.05.2014 убачається, що такі стягувалися з липня 2009 року по квітень 2014 року по 350,00 грн щомісячно, періодично виникала заборгованість, яка частково погашалася (а.с. 82). Стягувач ОСОБА_1 08.05.2014 подала до органу ДВС заяву, якою просила завершити виконавче провадження у звязку з повною сплатою боржником аліментів до досягнення дитиною повноліття, зазначила, що заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с. 80).

Постановою держвиконавця Відділу ДВС Хустського РУЮ ОСОБА_11 від 13.05.2014, затвердженою начальником цього органу ДВС ОСОБА_12, на підставі ст. 49 ч. 1 п. 8 Закону № 606-XIV і заяви ОСОБА_8 у звязку з фактичним повним виконанням боржником рішення відповідно до виконавчого документу закінчено виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1223/09, виданим Хустським районним судом 10.08.2009, щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_8 по 350,00 грн щомісячно починаючи з 09.07.2009 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 83).

Таким чином, має місце юридично оформлений факт повного виконання рішення Хустського районного суду від 10.08.2009 в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_8. Постанова держвиконавця є чинною, її правомірність презюмується, стягувач її не оскаржував як це сам повідомив апеляційному суду. Указана постанова в сукупності з іншими документами є належним і допустимим доказом відповідного юридичного факту, який підтверджується саме документально, усні пояснення позивача, в т.ч., стосовно неправильного розуміння ситуації на час написання заяви до органу ДВС, непроведення насправді розрахунку за аліментами тощо не є доказами і наразі за умови чинності постанови про закінчення виконавчого провадження не можуть братися до уваги. Окрім цього, по суті має місце домовленість батьків стосовно порядку сплати аліментів на утримання дитини, що не суперечить інтересам дитини як така, оскільки не обмежила її в одержанні присудженого утримання.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення його здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених СК України (ст. 192 ч. 1 СК України). За змістом цих положень закону та виходячи із суті спірних правовідносин, розмір аліментів відповідно до цієї норми закону може змінюватися за умови, що процес їх сплати триває, не завершився, відповідне судове рішення продовжує виконуватися і під час його виконання змінюються певні обставини, що можуть зумовлювати зміну розміру аліментів.

Для зміни розміру аліментів на підставі ст. 192 ч. 1 СК України, стягнутих за рішенням суду, яке повністю виконане і стягнення аліментів за яким уже не провадиться, правових підстав немає. Тим часом, саме про зміну розміру аліментів, які, як вважав позивач, стягуються на підставі рішення Хустського районного суду від 10.08.2009, він просив у позовній заяві і саме так на підставі указаних заяви та норми закону ухвалив рішення суд першої інстанції, вирішивши змінити розмір стягуваних за судовим рішенням від 10.08.2009 аліментів (а.с. 37-38). Тож суд задовольнив позов за відсутності підстав для цього, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.

Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке. Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. (Конвенція), ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до норм СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 150 ч. 2, ст. 180 ч. 1). Ті обставини, що з плином часу потреби дитини зростають, витрати на її утримання, виховання, освіту тощо збільшуються, а також те, що майновий стан, інші обставини щодо платника аліментів, їх отримувача, дитини, які впливають на виплату грошового утримання, з часом змінюються, є загальнозрозумілими. Сам по собі факт виплати батьком дитини присуджених з нього аліментів завчасно, до досягнення дитиною повноліття виходячи із встановленого щомісячного розміру аліментів не звільняє його від обовязку брати участь в утриманні дитини за обставин, що змінюються. Ініціативна, зокрема, за згодою отримувача аліментів, дочасна сплата аліментів не може тягти порушення права дитини на належне утримання та не позбавляє права отримувача аліментів ставити в інтересах дитини питання про приведення належного з іншого з батьків матеріального утримання для дитини до обґрунтовано-можливого рівня.

Однак, за умови повного виконання рішення суду, яким раніше були стягнуті аліменти, відповідне питання не може вирішуватися шляхом зміни розміру аліментів, стягнутих таким рішенням суду, на підставі ст. 192 ч. 1 СК України. Статтею 181 СК України передбачено, що:

у разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому КМ України (ч. 4);

якщо після виконання аліментних зобовязань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством (ч. 5);

якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття (ч. 6);

якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми (ч. 7).

Тобто, закон не виключає можливості стягнення за певних умов із відповідного з батьків аліментів на дитину і в тому разі, якщо такі були повністю сплачені наперед, до досягнення дитиною повноліття, для чого передбачає відповідний порядок. Йдеться як про інші підстави для стягнення коштів, так і про інший предмет.

Відтак, розпорядившись цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_1 замовчала обставини, що були їй відомі та мають істотне значення в справі, з тих фактичних, правових підстав і щодо того предмету, як позов був заявлений, він не був обґрунтований, доведений і не підлягав задоволенню. З огляду на вищевикладене, неправильне застосування судом ст. 182 ч. 2 СК України, неврахування обставин, повязаних зі зміною сімейного становища сторін, їх матеріального стану і т.ін. значення вже не має. Дії позивача не можна кваліфікувати як процесуально добросовісні.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у позові відмовити. Водночас, за наявності для того обґрунтованих підстав, заінтересована особа не позбавлена права ініціювати питання про участь одного з батьків в утриманні дитини за домовленістю сторін, а в разі недосягнення згоди за правилами, визначеними ст. 181 СК України з урахуванням положень ст. 10 СК України, ст. 8 ЦК України.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити, рішення Хустського районного суду від 10 січня 2017 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання дитини відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді