Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3984/16-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 2 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Міська громадська організація «Гаражний кооператив «Залізничник», про визнання будівельних матеріалів та робіт обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1,

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.11.2016 (а. с. 172-176, 186-190 т. 1) просила:

- визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_2 будівельні матеріали та будівельні роботи, які були використані під час будівництва гаража № 249 в міській громадській організації «Гаражний кооператив «Залізничник» (далі Кооператив);

- визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та будівельних робіт, які були використані під час будівництва гаража № 249 в Кооперативі, як обєкта спільного майна подружжя її та ОСОБА_2;

- поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме: автомобіль Nissan Primastar, 2006 р. в., д. н. з. АМ1742ВЕ, будівельні матеріали та будівельні роботи, які використані під час будівництва вищевказаного гаража, шляхом стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 154597,50 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що спірне майно набуто під час шлюбу з ОСОБА_2, проте згоди про його поділ у добровільному порядку між сторонами не досягнуто.

12.08.2016 ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, у якому просила визнати набуття нею права власності на будівельні матеріали у вигляді гаража № 249 в Кооперативі (а. с. 120-121 т. 1). Позов обґрунтовувала тим, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вона надала останньому згідно розписки 1150,00 грн. на придбання спірного гаража. В подальшому 07.05.2016 за її вимогою ОСОБА_2 відмовився від права власності на гараж на її користь, написавши відповідну заяву. 11.05.2016 вона отримала довідку з Кооперативу про те, що спірний гараж належить їй на праві приватної власності. Зважаючи, що ОСОБА_1 не визнає цього факту та в судовому порядку вирішує питання про поділ спірного гаража, вона звернулась до суду з даним позовом в порядку ст. 392 ЦК України.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 10.10.2016 вказані позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обєднані в одне провадження (а.с. 116 т.1).

Рішенням цього ж суду від 01 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, які використані під час будівництва будівлі гаража № 249 в Кооперативі (м. Житомир, вул. Корольова, 73-а).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначила, що в порушення вимог процесуального законодавства судом до участі у справі за позовом ОСОБА_3 не залучено у якості належних відповідачів ОСОБА_2 та Кооперативу. Також, вважає, що ОСОБА_3 в судовому засіданні не довела своє право на спірний гараж, а тому підстави для задоволення її позову у суду були відсутні. На думку ОСОБА_4, висновок суду про добровільний поділ спільного майна подружжя є таким, що суперечить наявним у справі доказам. При цьому, суд безпідставно послався на нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 про відсутність претензій до ОСОБА_2, оскільки така заява не має юридичної сили правочину. Судом помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, так як вона надала належні та допустимі докази про придбання спірного майна під час шлюбу та його вартість, які не спростовані відповідачем.

Заслухавши доводи осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині поділу спірного гаража та задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання права власності на вказане майно, суд першої інстанції виходив з того, що гараж придбаний ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачкою за його особисті кошти, які він отримав в борг від своєї матері ОСОБА_3, а остання правомірно набула право власності на дане майно внаслідок відмови ОСОБА_2 від права власності на нього на її користь згідно умов розписки про позику та з підстав, визначених ст. 392 ЦК України. Відмовляючи у поділі спірного автомобіля, суд зазначив про добровільний поділ подружжям вказаного майна відповідно до їх нотаріально посвідчених заяв.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз'яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Відповідно до положень статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 09.11.1996 по 13.01.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 18, 79 т. 1).

22.03.2016 ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на «Ковальова» (а. с. 21, 22 т. 1).

Згідно відповіді № 8 від 13.04.2016 ОСОБА_2 з 11.06.2004 є членом Кооперативу та набув право власності на гараж № 249 (а.с. 40, 203 т.1)

Останній 07.05.2016 відмовився від цього права на користь своєї матері ОСОБА_3 (а. с. 126 т. 1).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про те, що спірний гараж придбано за особисті кошти ОСОБА_2, а останній такі докази у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, як суду першої, так і апеляційної інстанції не надав.

Розписка від 08.06.2004, згідно змісту якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 1150,00 грн. для придбання гаража №257 ( на даний час № 259 внаслідок зміни номерів) в Кооперативі з умовою, що після придбання даного гаража, на першу вимогу останньої ОСОБА_2, зобовязаний буде передати їй право власності на вказане майно (а. с. 132 т. 1), не може свідчити про придбання такого майна саме за кошти отримані в борг та спростовувати факт набуття даного майна сторонами під час шлюбу за спільні кошти.

В матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази існування між сторонами домовленості з приводу володіння, користування, розпорядження та поділу спільно нажитого майна та їх часток, чи шлюбного договору, укладеного між ними.

Посилання суду на нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_5 від 20.10.2015, згідно якої у випадку розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 вона не буде мати до останнього ніяких претензій, як фінансових так і матеріальних, за розподілом будь-якого майна, що є спільною сумісною власністю та зареєстроване на імя ОСОБА_2 до відповідних органів звертатись не буде (а. с. 123 т. 1), є безпідставним з огляду на те, що така заява не тягне за собою будь-яких правових наслідків правочину і не свідчить про добровільний поділ між сторонами спільного майна.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи під час шлюбу сторонами придбано автомобіль марки Nissan Primastar, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 41 т.1).

Разом з тим, нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 20.10.2015 про зобовязання після продажу даного автомобіля сплатити ОСОБА_5 47564,00 грн., що за курсом НБУ на 20.10.2015 еквівалентно 2200,00 доларів США (а. с. 228 т. 1), на яку послався суд у своєму рішенні, не перешкоджає поділу даного майна в порядку, визначеному ст. 70 СК України.

Відтак, враховуючи норми матеріального права і судову практику, які регулюють спірні правовідносини та ту обставину, що ОСОБА_2, як член гаражно-будівельного кооперативу, набув право власності на спірне майно у вигляді гаража, та ним не спростований факт набуття цього майна, а також спірного автомобіля під час шлюбу за спільні кошти подружжя, колегія суддів приходить до висновку, що зазначене майно підлягає поділу між сторонами як спільне майно подружжя.

Відсутність державної реєстрації права власності на гараж у порядку, визначеному ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та відмова ОСОБА_2 від права власності на це майно на користь ОСОБА_3 на вирішення питання про його поділ шляхом стягнення грошової компенсації половини вартості спільного сумісного майна подружжя не впливає.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку від 25.04.2016 вартість спірного гаража становить 122230 грн., а спірного автомобіля 186965 грн. (а.с. 36-37, 101-105 т. 1, а.с. 13 т.2). Зазначені докази щодо вартості спірного майна, надані ОСОБА_1, ОСОБА_2 в судовому засіданні не спростовані.

Тому, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації половини вартості гаража в сумі 61115 грн. та половини вартості автомобіля в сумі 93482,5 грн., що в загальній сумі становить 154597,50 грн.

Рішення суду у частині задоволення позову ОСОБА_3 також не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки чинним законодавством визначений інший порядок набуття та реєстрації права власності на нерухоме майно, який останньою не дотриманий.

Посилання суду на відмову державного реєстратора у реєстрації права власності на вказане майно не може бути підставою для задоволення відповідного позову, оскільки така відмова була повязана з наявністю обтяження на це майно (а.с. 129 т.1). Крім того, у разі незгоди з діями державного реєстратора або прийнятим ним рішенням, такі дії або рішення можуть бути оскаржені у визначеному законом порядку.

З огляду на те, що підстави для визнання за ОСОБА_3 в порядку ст. 392 ЦК України права власності на спірний гараж відсутні, рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати в сумі 3246,54 грн. (1545,97 +1700,56), а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 1009,92 грн. (918,11х110% ) судових витрат.

В уточненій позовній заяві (а.с. 186-190 т.1) ОСОБА_1 не просила поділити предмети домашнього вжитку, техніку та меблі, а тому встановлення судом обставин набуття цього майна та посилання на відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 червня 2017 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію ? частини вартості спільного майна подружжя в сумі 154597,50 грн. та понесені нею судові витрати в сумі 3246,54 грн.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали у вигляді гаража № 249 в Міській Громадські організації «Гаражний кооператив «Залізничник».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1009,92 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: