Справа №: 671/413/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2017 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Павлової А.С.,

за участі: секретаря Козак Г.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

свідка ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем до моменту його смерті понад один рік та визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Волочиського районного суду Хмельницької області із позовною заявою до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем до моменту його смерті понад один рік та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 36-38).

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_6, яка на момент смерті проживала у с. Трительники Волочиського району Хмельницької області.

ОСОБА_6 залишила заповіт на ім'я ОСОБА_1, посвідчений Трительницькою сільською радою Хмельницької області 25 серпня 2006 року. Після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі, будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 Спадкоємець за заповітом позивач ОСОБА_1 з 1998 року постійно проживає в АДРЕСА_2. На день смерті спадкодавця він проживав разом з нею, вони вели спільне господарство, разом обробляли земельні ділянки, вели спільний бюджет, разом харчувалися.

У 2008 році позивач на підставі рішення Волочиського районного суду від 24.01.2008, яке було скасоване ухвалою апеляційного суду від 02.10.2015 був визнаний власником будинку, який належав ОСОБА_6 З того часу він зареєстрований у даному будинку та продовжував ним користуватися. Крім того, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га.

10.03.2016 позивач звернувся до Волочиської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 де отримав роз'яснення законодавства. В квітні 2017 року він повторно звернувся до нотаріальної контори та отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки пропустив строк для прийняття спадщини.

Оскільки іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому він звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали за обставин викладених у позовній заяві, просили його задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась. Її представник - ОСОБА_3, позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Вказав, що позивач в 2006-2008 роках не проживав у с. Трительники Волочиського району зі спадкодавцем, оскільки жив у м. Волочиськ, а тому не може претендувати на спадкове майно.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновків, що позов слід задовольнити з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року в с. Трительники Волочиського району Хмельницької області померла ОСОБА_6 (а.с. 71 зворот).

Судовими рішеннями апеляційного суду Хмельницької області від 05.10.2016 та 02.03.2017 встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є по відношенню між собою матір'ю та сином, а до спадкодавця ОСОБА_6, донькою та внуком.

25 серпня 2006 року ОСОБА_6 склала заповіт, який належним чином посвідчений, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала своєму онуку ОСОБА_1 (а.с. 78).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі, у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_4

ІНФОРМАЦІЯ_8 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_5 (а.с. 71), яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на належні спадкодавцеві земельної ділянки та майнового паю (а.с. 74 зворот, 75).

У шестимісячний строк ОСОБА_1 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не звернувся. 06 листопада 2007 року він подав нотаріусу заяву у якій відмовився від спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_6 (а.с. 77 зворот).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, суд виходить з того, що заява про відмову від прийняття спадщини подана позивачем після спливу шестимісячного строку з моменту її відкриття, а тому не може свідчити про відмову його від прийняття спадщини з цієї підстави.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 24.01.2008 (а.с. 17) було визнано право власності ОСОБА_1 на належний спадкодавцю ОСОБА_6 житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 02.10.2015 (а.с. 39) вказане рішення Волочиського районного суду скасоване.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок «А-1», погріб «а1», господарську будівлю «Б», літню кухню «В», погріб «Г», що розміщені по АДРЕСА_5 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 року матері ОСОБА_6 Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05.10.2016 вказане рішення Волочиського районного суду також скасоване (а.с. 7-8).

Постановою державного нотаріуса № 420/02-31 від 05.04.2017 позивачеві відмовлено у у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 у зв'язку з пропуском ним строку для прийняття спадщини (а.с. 35 «а», 35 «б»).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05.10.2016 встановлено, що з 1992 року ОСОБА_1, до моменту смерті бабусі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 року, тобто більше 15 років, проживав з спадкодавцем в спірному домоволодінні, де і продовжує проживати до теперішнього часу, хоча значиться зареєстрованим за адресою АДРЕСА_6

Крім того, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 доводиться довідкою, виданою виконкомом Трительницької сільської ради № 612 від 30.12.2015 (а.с. 12) згідно якої на день смерті бабусі ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 року, гр. ОСОБА_1 проживав разом з нею без реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України від 11.12.2003, № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, сама по собі відсутність реєстрації місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про несвоєчасність прийняття спадщини.

Також факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 в с. Трительники Волочиського району підтвердили в судовому засіданні свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

До показів свідка ОСОБА_12 (дружини позивача) суд відноситься критично, так як вона вказала, що з чоловіком вони постійно не проживають, в с. Трительники вона їздила рідко, відтак підтвердити факт постійно проживання ОСОБА_1 з бабусею, на думку суду вона не може, оскільки безпосереднім очевидцем цього не була.

Покази свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_22, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18, ОСОБА_21, ОСОБА_20 та ОСОБА_4, які були допитані в судовому засіданні, а також відповідь ВКП ЖЕК від 26.01.2017 на адвокатський запит, згідно з якої ОСОБА_1 дійсно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_7 з 07.05.1993 по 17.03.2010, суперечать обставинам, які встановлені рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05.10.2016, а тому, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не можуть бути взяті до уваги судом.

Постановою Волочиського районного суду від 30.12.2015 в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 161), зазначено, що в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 показала, що проживає без реєстрації разом із сином ОСОБА_1 ще за життя її покійної матері. Дані пояснення також спростовують покази, надані ОСОБА_5 суду в справі № 671/413/17.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача встановити факт його проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 у період з 1998 року до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 - є підставною та такою, що підлягає задоволенню.

Також, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, до складу якого, в тому числі, входить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_8

Факт належності житлового будинку та його вартість підтверджується, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 19-22), витягом з погосподарської книги Трительницької сільської ради за 2001-2005, 2006-2010 роки особового рахунку № 48 (а.с. 113-118).

Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Як вбачається з характеристики будівель та споруд (а.с. 22) житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1953 року по 1980 рік.

Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Судом встановлено, що земельна ділянка під вказаним житловим будинком також належить позивачеві (а.с. 23-24).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст.1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6, який прийняв спадщину шляхом спільного проживання із спадкодавцем.

Разом з тим, 05 квітня 2017 року державним нотаріусом Хмельницької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв'язку з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини (а.с. 45 «а», 45 «б»).

Крім того, з матеріалів справи слідує, що спадкодавець ОСОБА_6 при житті реєстрацію та інвентаризацію вищевказаного домогосподарства не провела, правовстановлюючі на нього документи не отримала (рішення апеляційного суду Хмельницької області від 05.10.2016, а.с 7).

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 в заявлених ним межах.

Керуючись ст.ст. 328, 392, 1216, 1223, 1268 ЦК України, ст.ст. 3, 57, 174 ч. 4, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період з 1998 року до смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_7.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_9, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Хмельницької області через Волочиський районний суд Хмельницької області.

Повний текст рішення виготовлено 31.07.2017 об 11:30 год.

Суддя Павлова А.С.