Справа № 675/436/17
Провадження № 2-к/675/1/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючої судді Янішевської О. С., секретаря Беліці М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізяслава в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 197 ЦПК України, клопотання Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» про визнання та примусове виконання на території України рішення суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь від 13 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» 3833370 рублів Національного банку Республіки Білорусь,

в с т а н о в и в :

Головне територіальне управління юстиції у Хмельницькій області звернулося до Ізяславського районного суду Хмельницької області в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» з клопотанням про визнання і надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь від 13 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» 3833370 рублів Національного банку Республіки Білорусь.

ОСОБА_1 звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив клопотання розглядати за його відсутності.

Дослідивши матеріали клопотання та додані до нього документи, суд приходить до наступних висновків.

У ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказано, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Міжнародним договором, що регулює визнання та виконання рішення Республіки Білорусь, є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладена державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 року (далі Мінська Конвенція).

Згідно з ч. 1 ст. 53 Мінської Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню.

Разом з тим порядок розгляду клопотання передбачений нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

За вимогами ст. 393 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Статтею 394 ЦПК України передбачені вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Зокрема, в ч. 2 зазначеної статті передбачено, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 53 Мінської Конвенції клопотання має супроводжуватися, зокрема, документом, з якого вбачається, що сторона, проти якої було ухвалене рішення та яка не брала участь у процесі, була належним чином та вчасно викликана до суду, а у випадку її процесуальної недієздатності, - належним чином представлена (п. «б» ч. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Мінської Конвенції суд, який розглядає клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд ухвалює рішення про примусове виконання.

Якщо умови не дотримані, зокрема коли відповідач не взяв участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик до суду (п. «б» ст. 55 Мінської Конвенції) та витік строк давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення (п. «е» ст. 55 Мінської Конвенції), у визнанні рішень і наданні дозволу на примусове виконання може бути відмовлено.

Вказані вище наслідки недотримання вимог Мінської Конвенції також закріплені в ч. 1 ст. 396 ЦПК України, відповідно до якої клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. п. 2, 5 ч. 2 ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи, та якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 вказано, що пред'явлення для примусового виконання рішення іноземного суду чи арбітражу після закінчення трирічного строку з дня набрання ними законної сили є підставою для відмови у дозволі на виконання незалежно від того, чи такі наслідки прямо передбачені міжнародним договором, чи він містить загальне посилання на те, що порядок виконання рішень регулюється законодавством Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснено виконання.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз'яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є наявність доказів, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, не була належним чином повідомлена про розгляд справи та закінчення строку пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

Стягувач Відкрите акціонерне товариство «Банк Москва-Мінськ» звернулось до суду із клопотанням про визнання та звернення до виконання на території України рішення суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь від 13 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» 3833370 рублів Національного банку Республіки Білорусь.

При цьому, на підтвердження того, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про день розгляду справи, було додано копію судової повістки з повідомленням про вручення про призначений розгляд справи на 10 годину 30 жовтня 2009 року, яку ОСОБА_1 вручено не було, повістка була повернута по закінченню строку зберігання. Рішення судом було винесене 13 листопада 2009 року, але доказів повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи цієї дати Ізяславському районному суду надано не було. Таким чином відповідно до наведених норм національного законодавства та міжнародно-правових норм вказані документи не являються доказом належного повідомлення ОСОБА_1 про день розгляду справи і не може підтверджувати ту обставину, що останньому було вручені повістки та матеріали позовної заяви, відтак відповідних доказів належного повідомлення відповідача матеріали клопотання не містять.

Крім цього, згідно доданих до клопотання довідки суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь, копії ухвали суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь та копій інших матеріалів, 11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 оголошено розшук, 08 серпня 2013 року згідно штампу вхідної кореспонденції до суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь вказаному суду надані переконливі докази встановленого місця проживання ОСОБА_1 в с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області України, однак клопотання про визнання та примусове виконання на території України рішення зазначеного суду направлене лише 20 січня 2017 року.

Згідно даних паспорта громадянина України ОСОБА_1, копія якого додана ним до матеріалів клопотання, з 21 травня 2013 року зареєстрованим у встановленому національним законодавством місцем проживання ОСОБА_1 являється с. Борисів Ізяславського району Хмельницької області України.

За вказаних обставин, обов'язкові вимоги Мінської Конвенції щодо долучення до матеріалів клопотання документів про підтвердження завчасного та належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи заявником не виконані, крім того, закінчився строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, що відповідно до положень п. п. «б», «е» ст. 55 Конвенції є підставою для відмови у визнанні рішення і наданні дозволу на його примусове виконання.

З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості приймати участь у судових засіданнях по цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» до ОСОБА_1 про стягнення на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» 3833370 рублів Національного банку Республіки Білорусь та у звязку із закінченням строку пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, клопотання задоволенню не підлягає з підстав, передбачених п. 2. ч. 2 ст. 396 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 390, 397 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

у задоволенні клопотання Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» про визнання та примусове виконання на території України рішення суду Железнодорожного району міста Вітебська Республіки Білорусь від 13 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Банк Москва-Мінськ» 3833370 рублів Національного банку Республіки Білорусь відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О. С. Янішевська